ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 466/10634/22

провадження № 61-2363cв26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги, -  ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року у складі судді Свірідової В. В., постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., та касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2013 року вони познайомилися з  ОСОБА_2 , а з квітня 2014 року почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вони з відповідачем вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, витрачали кошти на придбання майна, тобто, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Позивачка зазначала, що 25 липня 2014 року вони уклали з Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») договір про участь у фонді будівництва, який за спільною згодою був оформлений на ім`я ОСОБА_2 30 серпня 2014 року між відповідачем та забудовником Товариством з обмеженою відповідальністю «Галіція Апартменс» (далі - ТОВ «Галіція Апартменс») було укладено договір на виконання комплексу опоряджувальних робіт на суму 37 144,55 грн щодо квартири, які мають бути виконані до 15 травня 2015 року. Оплата за квартиру здійснювалася поетапно.

У кінці осені 2015 року квартира фактично була готова до проживання, тому вони з відповідачемвідразу в неї в`їхали та вона зареєструвала за адресою спірної квартири своє місце проживання.

28 травня 2016 року між нею та   ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.

Вказувала, що за час спільного проживання вони також набули у власність транспорті засоби, а саме: мотоцикл Hohda vt 600cds,1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 ; автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , які зареєстровано за відповідачем. Вказане майно було придбано на їхні спільні кошти, оскільки вони мали спільний бюджет, а також за її заощадження, відкладені до шлюбу.

Крім того, на момент припинення проживання з   ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (2022 рік) у них були відкладені грошові кошти у розмірі 28 000 доларів США, які відповідач, скориставшись відсутністю її вдома, забрав собі, залишивши її без засобів для існування.

Після припинення проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відповідач одноосібно вирішив не ділити спільне майно, користуючись тим, що воно зареєстроване за ним, звернувся до суду з позовом про виселення її зі спірної квартири (справа № 466/5349/22).

Посилалася на те, що оскільки вони з ОСОБА_2 спільно проживали та вели спільне господарство, витрачали кошти (зокрема, її) в інтересах сім`ї з квітня 2014 року до одруження, так і після укладення шлюбу, а факт реєстрації майна на одного із членів подружжя не змінює його статус як спільного майна подружжя, тому спірне майно належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та підлягає поділу.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: 
- встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з  ОСОБА_2 у період з квітня 2014 року до 28 травня 2016 року;
- визнати право власності на майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і у шлюбі та поділити спільне сумісне майно, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на транспортні засоби: мотоцикл Honda vt 600 cds, 1994 року випуску, державний номер  НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер  НОМЕР_3 ;
- стягнути з відповідача на свою користь половину суми від різниці вартості автомобіля та мотоцикла;
- стягнути з відповідача на свою користь 14 000 доларів США.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділено спільне майно, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнано право власності на транспортні засоби: мотоцикл Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину від вартості автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , та мотоцикла Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , у розмірі 14 000 доларів США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом з ОСОБА_2 у період з квітня 2014 року до 28 травня 2016 року.

Районний суд надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам, у тому числі, показанням свідків, у їх сукупності та вважав доведеним факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ОСОБА_1 період часу, а відповідач цього не спростував.

Установивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами у період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а транспорті засоби - набуті за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка має право на 1/2 частину такого майна, оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна, тобто не довів належними та допустимими доказами, що спірне майно під час шлюбу він придбав за особисті кошти.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про виправлення описки в рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2025 року внесено виправлення в резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року.

Викладено четвертий абзац резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину від вартості автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , та мотоцикла Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , у розмірі 91 700 грн.».

Постановляючи ухвалу про виправлення описки, суд першої інстанції виходив із того, що в рішенні від 29 вересня 2025 року було допущено арифметичну помилку, оскільки відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу вартість автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , становить 300 100 грн, а мотоцикла Honda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , - 116 700 грн. Отже, половина вартості різниці транспортних засобів становить 91 700 грн, а не як зазначено у рішенні 14 000 доларів США. Відтак, висновок суду, яким ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину від вартості транспортних засобі у розмірі 14 000 доларів США, є опискою, яка підлягає виправленню.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила суд стягнути з відповідача на свою користь 14 000 доларів США та судовий збір у розмірі 12 405 грн. Позивачка посилалася на те, що її позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 14 000 доларів США не були вирішені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року. Крім того, не вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених нею під час розгляду цієї справи.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 000 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 12 405 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при ухваленні рішення від 29 вересня 2025 року судом першої інстанції не було вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів у розмірі 14 000 доларів США. Ураховуючи те, що ОСОБА_2 підтвердив під звукозапис у судовому засіданні 27 грудня 2022 року у Шевченківському районному суді м. Львова під час розгляду справи № 466/5349/22 факт одноосібного заволодіння грошовими коштами у розмірі 28 000 доларів США, районний суд на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 половини вказаної суми грошових коштів, а саме, у розмірі 14 000 доларів США.

Також суд першої інстанції на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 12 405 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2025 року про виправлення описки, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2025 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
У порядку поділу визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
У порядку поділу визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, набуте за час шлюбу, а саме транспортні засоби: мотоцикл Honda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , та автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину від ринкової вартості автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , та мотоцикла Honda vt 600 cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , у розмірі 208 400 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, апеляційний суд виходив із того, позивачка довела належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбуу період з квітня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд апеляційної інстанції надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням свідків, які між собою узгоджуються, у їх сукупності та вважав доведеним факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у вказаний ОСОБА_1 період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Установивши, що у період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули квартиру АДРЕСА_1 за спільні кошти та внаслідок спільної праці, апеляційний суд дійшов висновку про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя, а тому позивачка має право на 1/2 частину такого майна.
Вирішуючи вимоги про визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне рухоме майно сторони набули під час перебування у шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, ОСОБА_2 не спростував, а тому автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , мотоцикл Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та при визначенні вартості автомобіля і мотоцикла взяв до уваги звіти про оцінку колісних транспортних засобів.

Апеляційний суд урахував, що відповідач належними і допустимими доказами не довів, що спірне нерухоме та рухоме майно під час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінкибез реєстрації шлюбу та за час шлюбу він придбав за особисті кошти (зокрема, дарування йому матір`ю значних грошових коштів на купівлю мотоцикла та автомобіля, у тому числі, інвестиційних внесків у житло, тощо).

Незважаючи на те, що позов пред`явлено лише про визнання за позивачкою права на частку у спірному майні, апеляційний суд визнав за кожним співвласником (сторонами у справі) право власності на відповідну частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не поділив останній і не визнав право власності на відповідну частку лише за позивачкою, що узгоджується із релевантною практикою Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 000 доларів США (1/2 частина від 28 000 доларів США), оскільки під час спільного проживання як подружжя відповідач самовільно забрав у позивачки готівкові кошти у розмірі 28 000 доларів США, що він підтвердив під звукозапис у судовому засіданні 27 грудня 2022 року у Шевченківському районному суді м. Львова під час розгляду справи № 466/5349/22.

Суд апеляційної інстанції здійснив розподіл судових витратз урахуванням статті 141 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог.

У лютому 2026 року ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу.
Звільнено ОСОБА_3 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року зупинено провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року до перегляду у касаційному порядку Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року та постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у цій справі.

Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року, постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, апеляційний суд, пославшись на пункт 15.12 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, дійшов висновку про необхідність зупинення провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом судових рішень у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року, постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У лютому 2026 року касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

У березні 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2026 року заяву  ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року задоволено та зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

У червні 2026 року касаційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено, а касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У червні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга  ОСОБА_2  мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 . 

На думку заявника, позивачкою не доведений факт їхнього спільного проживання, оскільки наявні у матеріалах справи спільні фотографії, показання свідків та медична документація щодо перевірки репродуктивного здоров`я, укладення  ОСОБА_1 на своє ім`я договору на обслуговування домофону у спірній квартирі,
у своїй сукупності не підтверджують факт їхнього проживанняоднією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Посилається на те, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого подружжям, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 09 лютого 2026 року, не врахував та не надав належної оцінки причинам неявки в судове засідання, чим позбавив можливості уточнити йому обставини апеляційної скарги.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішення ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 та постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 25 грудня 2024 року у справі № 501/4442/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга  ОСОБА_3  мотивована тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про зупинення провадження у справі. Вказує, що перелік підстав для зупинення провадження у справі є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, оскільки положеннями ЦПК України не передбачено такої підстави як «необхідність надіслання матеріалів справи до суду касаційної інстанції» для зупинення провадження для перегляду ухвал чи рішень у цій же справі. Посилається на те, що направлення матеріалів справи до суду вищої інстанції не перешкоджає продовженню розгляду інших апеляційних скарг у цій справі. На думку заявника, зупинення провадження у справі на невизначений строк (до закінчення касаційного перегляду іншого рішення у цій самій справі) порушує положення статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на розгляд її справи упродовж розумного строку.

Відзиви на касаційні скарги не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 липня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено договір № 18/020 про участь у фонді фінансування будівництва (том 1, а. с. 8-14а).

30 серпня 2014 року між забудовником ТОВ «Галіція Апартменс» та ОСОБА_2 було укладено договір № 18 (2о) на виконання комплексу опоряджувальних робіт на об`єкті замовника, а саме, квартири АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 19-23).

Загальна вартість комплексу опоряджувальних робіт за договором від 30 серпня 2014 року № 18 (2о) становить 37 144,55 грн, що підтверджується актом надання послуг від 30 листопада 2015 року № 18 (том 1, а. с. 24).

01 січня 2016 року ОСОБА_1 уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОМОСЕРВІС» договір на технічне обслуговування домофону за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 25).

01 лютого 2016 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 було укладено договір № 18/020 відступлення майнових прав (том 1, а. с. 26).

01 лютого 2016 року між ТОВ «Галіція Апартменс» та ОСОБА_4 було підписано акт прийому-передачі об`єкту інвестування та підписано акт первинного продажу об`єкту нерухомості (а. с. 27; 29).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 березня 2016 року № 55544913 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 7).

28 травня 2016 року  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 уклали шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 926, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стан Головного територіального управління юстиції у Львівській області 28 травня 2016 року (том 1, а. с. 28).

06 липня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала своє фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 60).

За час спільного подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали транспортні засоби, а саме: мотоцикл Honda vt 600cds 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , який 21 червня 2019 року зареєстрований за ОСОБА_2 , та автомобіль Hyundai Accent 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , який 31 січня 2018 року зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС від 19 липня 2023 року № Л-166/Аз (том 1, а. с. 213-214).

У 2021 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проходили обстеження щодо репродуктивного здоров`я (том 2, а. с. 2-14).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 червня 2022 року у справі № 466/2113/22, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 травня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 926 (том 1, а. с. 84).

Відповідно до звіту про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , від 19 липня 2023 року вартість вказаного автомобіля становить 300 100 грн (том 1, а. с. 168-194).

Звітом про оцінку колісного транспортного засобу мотоцикла Honda vt 600 cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , підтверджується, що його вартість становить 116 700 грн (том 1, а. с. 195-211).

У судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які повідомили суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тривалий час проживали як подружжя з 2014 року, вели спільний бюджет, спочатку орендували квартиру на АДРЕСА_5 , мали намір мати власне житло та спільних дітей. Свідки зазначили, що приходили до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у гості, запрошували останніх до себе на свята, де вони поводили себе як подружжя

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у різний час на підтвердження факту проживання однією сім`єю (том 1, а. с. 226-244).

У судовому засіданні Шевченківського районного суду м. Львова 27 грудня 2022 року у справі № 466/5349/22ОСОБА_2 підтвердив під звукозапис факт одноосібного заволодіння грошовими коштами у розмірі 28 000 доларів США.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга  ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для визначення статусу сім`ї необхідне встановлення трьох складових: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (див.: постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (див.: постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Частина друга статті 328 ЦК України передбачає презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період з квітня 2014 року до 28 травня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: проживання сторін за однією адресою; ведення спільного господарства та бюджету; наявність взаємних сімейних прав та обов`язків; спільний відпочинок.

Отже, судом апеляційної інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відносин, притаманних подружжю з квітня 2014 року до дати реєстрації шлюбу (28 травня 2016 року), а тому доводи касаційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими.

З огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, які проживали спільно без державної реєстрації шлюбу, а також ураховуючи відсутність спростування презумпції спільної власності подружжя, встановлені у справі обставини не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю однієї з таких осіб. Натомість вони є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та, відповідно, - його поділу у рівних частинах.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові правильно визначив характер спірних правовідносин та, установивши, що відповідач придбав і здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, дійшов привального висновку, що на зазначене майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя, урахувавши відсутність доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя.

Урахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, та Верховного Суду, викладені у постановах від 06 листопада 2024 року у справі № 211/6412/20, від 20 листопада 2024 року у справі № 703/715/23, від 25 червня 2025 року у справі № 757/18070/16-ц, від 24 липня 2025 року у справі № 308/13634/22, апеляційний суд дійшов висновку про визнання за кожним співвласником (сторонами у справі) право власності на відповідну частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо поділу майна подружжя, набутого за час перебування у шлюбі 

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судам також роз`яснено, що суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (абзац другий частини першої статті 71 СК України) (див.: постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див.: пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено: «Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Ураховуючи викладене, установивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1  було придбаноавтомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , та мотоцикл Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , тобто спірні транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя і на них поширюється презумпція спільності майна подружжя.

Верховний Суд погоджується з висновком судів про стягнення з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  грошової компенсації 1/2 вартості частки спірних транспортних засобів ураховуючи їх вартість, визначену у звітах про оцінку колісних транспортних засобів.

Верховний Суд вважає, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним та ефективним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним майном.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, призначеної на 09 лютого 2026 року, оскільки судом були враховані викладені в клопотанні підстави для відкладення розгляду справи, проте суд не вважав їх поважними, тому розгляд справи не відклав, що є повноваженням саме того суду, до якого звертаються з відповідним клопотанням.

Відповідно до статті 272 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що надані ОСОБА_2 письмові пояснення осіб щодо обставин спільного проживання із ОСОБА_1 та придбання ними рухомого і нерухомого майна, не є належними доказами, оскільки письмові пояснення свідка не можуть замінити такі докази, як показання свідків, надані ним безпосередньо в судовому засіданні.

Отже, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи апеляційним судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суд встановив обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_2 на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 25 грудня 2024 року у справі № 501/4442/21,є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо ухвали Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Зупиняючи провадження у справі, апеляційний суд посилався на положення підпункту 15.12 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.12 Перехідних положень ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі до перегляду ухвали у справі в порядку апеляційного чи касаційного провадження, якщо відповідно до підпункту 15.10 цього підпункту до суду апеляційної чи касаційної інстанції направляються всі матеріали справи.

Вказане положення передбачає зупинення провадження у справі виключно судом першої інстанції при апеляційному оскарженні відповідних ухвал, та судом апеляційної інстанції при касаційному оскарженні ухвал.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції зупинив провадження у справі до перегляду у касаційному порядку Верховним Судом рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року та постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у цій справі, а тому дійшов помилкового висновку про зупинення провадження у справі, оскільки положення пункту 15.12 Перехідних положень ЦПК України не підлягають застосуванню у цій справі.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду про зупинення провадження у справі, з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Щодо поновлення дії судового рішення

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 01 квітня 2026 року зупинено дію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до закінчення її перегляду у касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування цього судового рішення, тому дія постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року.

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: | І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк