| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1674/23 Суддя (судді) першої інстанції: Діска А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Карпушової О.В., Ключковича В.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №104450007706 від 14.09.2022 про відмову в призначенні пенсії позивачу;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не поновленні виплати та невиплати ОСОБА_1 призначеної безстроково (довічно) пенсії за віком з 18.12.2019;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області поновити виплату ОСОБА_1 призначеної безстроково (довічно) пенсії за віком з 18.12.2019 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за мінімальний розмір пенсії за віком, здійснивши виплату заборгованості за період з 18.12.2019 по день прийняття рішення про поновлення виплати пенсії - одночасно та з проведенням компенсації втрати частини доходів.
Позов мотивовано тим, що позивач має право на пенсію за віком, зокрема, йому призначена така пенсія в АР Крим. Зазначає, що на день звернення з даним позовом позивач пенсію не отримує. На його звернення до пенсійного органу з метою поновлення виплати пенсії йому відмовлено з підстав неможливості витребування пенсійної справи з тимчасово окупованої території. Вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що полягають у відмові в поновленні виплати пенсії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.09.2022.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 08.09.2022.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої пенсії за весь час затримки виплати, починаючи з 08.09.2022.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 18 березня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що зробити запит пенсійної справи позивача не видається можливим у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 та від 24.02.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Від представника позивача до суду 02.07.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до копії пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 від 12.10.2010, виданого Пенсійним фондом України, позивачу призначено пенсію за віком.
Позивач 08.09.2022 звернувся до Головного управління ПФУ у Київській області з заявою про призначення пенсії за віком, в якій зазначив, що йому пенсія призначалась в АР Крим.
Рішенням Головного управління ПФУ у Київській області №104450007706 від 14.09.2022 позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки відсутні відомості про припинення виплати пенсії за попереднім місцем призначення/отримання.
Листом від 10.11.2022 позивача повідомлено, що через тимчасову окупацію Автономної Республіки Крим та через війну в Україні надіслати запит на витребування пенсійної справи наразі немає можливості.
Також позивач 08.09.2022 звернувся до Головного управління ПФУ у Київській області з заявою про поновлення пенсії за віком з 18.12.2019 та подав заяву на запит пенсійної справи за новим місцем проживання.
За наслідками розгляду заяви, 07.12.2022 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області листом, в якому, посилаючись на положення Порядку № 22-1 повідомило, що до заяви встановленого зразку про місцем проживання, поданих переведення виплати пенсії за громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, надається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації. Враховуючи, що на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, на даних територіях не функціонують та свою діяльність не здійснюють. Оскільки на даний час Автономна Республіка Крим належить до тимчасово окупованої території та на даний час триває повномасштабна війна росії проти України, доставка поштових відправлень АТ «Укрпошта» до росії припинена, а тому надіслати запит на витребування пенсійної справи наразі немає можливості.
Також цим листом повідомлено, що 14.09.2022 винесено рішення № 104450007706 про відмову в призначенні пенсії позивачу.
Вважаючи протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії та бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви про поновлення виплати пенсії за віком, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач із 2019 року проживає на території Київської області, а неможливість отримання пенсійної справи позивача з тимчасово окупованої території України не може бути підставою для позбавлення позивача права на пенсійну виплату. Крім того, ані Порядком № 22-1, ні іншими нормами законодавства на позивача не покладено обов`язку щодо надання до органу Пенсійного фонду пенсійної справи та документів про припинення виплати його пенсії.
При цьому, суд зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу від 14.09.2022 № 104450007706, оскільки позивачу пенсія за віком призначена ще до 2014 року та не може бути призначена повторно. У даному випадку належним способом захисту прав позивача Головним управлінням ПФУ у Київській області мають бути вчинені дії щодо поновлення позивачу раніше призначеної пенсії за віком, а тому, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Оскільки заява позивача отримана (прийнята) відповідачем 08.09.2022, то пенсія йому має бути поновлена з 08.09.2022, а тому підстав для задоволення позову в частині поновлення виплати пенсії з 18.12.2019 немає.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої пенсії, суд зазначив про наявність факту невиплати позивачу пенсії, а тому позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Суд відмовив у задоволені вимоги позивача щодо виплати заборгованості перерахованої пенсії одночасно, оскільки відповідачем ще не поновлено виплату позивачу пенсії та не проведено її перерахунок пенсії на виконання цього рішення суду, а тому вказана вимога є передчасною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ), Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Згідно частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Так у Рішенні Конституційного Суду від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Отже, кожен громадянин України, включно пенсіонер, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 540/450/19 зазначив, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.
Отже, право особи на отримання пенсійних виплат у належному розмірі не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати повноваження щодо перевірки обґрунтованості їх видачі чи прийнятих рішень окупаційної влади.
22.11.2014 набув чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України №1706-VII громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Гагарінському районі м.Севастополя та отримував пенсію за віком відповідно до Закону №2262-XII, тобто спір між сторонами щодо права позивача на призначення пенсії, відсутній, оскільки позивачу пенсія за віком уже була призначена.
При цьому, як встановлено судом, відмова у поновленні виплати пенсії позивачу пов`язана із відсутністю пенсійної справи та документів про припинення виплати пенсії в АР Крим.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (поновлення, перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.
Згідно п.1.8 Порядку днем звернення за перерахунком пенсії, поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.
Пунктом 2.1 Порядку №22-1 передбачений перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, в якому такий документ як атестат про припинення пенсії відсутній.
Водночас, згідно п.п.9 цієї норми, до заяви про призначення пенсії за віком додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.
Також, пунктом 4.12 Порядку №22-1 передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
З урахуванням вище наведеного слідує, що саме на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок у разі переїзду пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці надсилання запиту про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонер.
Позивач є громадянином України, пенсія за віком була призначена йому за законодавством України.
Позиція Пенсійного органу суперечить принципу верховенства права, оскільки витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у поновленні пенсії.
Право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи й отримання атестату про припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації.
З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач як громадянин України має право на отримання пенсії, призначеної йому відповідно до законодавства України, за місцем реєстрації фактичного проживання.
Така позиція узгоджується із висновками Верховному Суду, викладеними в постанові від 22.09.2021 у справі №308/3864/17, відповідно до яких відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності у позивача права на поновлення (а не призначення, оскільки пенсія позивачу уже була призначена раніше) виплати пенсії.
Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов підставного висновку про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.09.2022, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 08.09.2022.
Судова колегія зазначає, що пенсія для позивача є основним джерелом надходження коштів, а тому має продовжуватись виплачуватись згідно чинного законодавства.
Суд враховує позицію відповідача викладену в листі стосовно того, що він має отримати пенсійну справу позивача та підтвердження припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду російської федерації, проте відсутність даних документів пов`язано з форс-мажорною обставиною - війною, тому позивач не може бути позбавлений виплати пенсії основного джерела надходження коштів, до того моменту поки у відповідача не будуть в наявності докази продовження виплати позивачу пенсії саме органами пенсійного фонду російської федерації.
Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17, де суд дійшов висновку, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.
Окрім того, апеляційний суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 30 січня 2024 року у справі №320/424/23 сформулював висновок саме щодо застосування норм статей Закону №1058-IV, Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови №637 про те, що призначення (поновлення виплати) пенсій особам, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, залишили її та зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Відсутність документів на підтвердження припинення виплати пенсії органами Пенсійного фонду російської федерації та неможливість отримання пенсійної справи пенсіонера, не може бути підставою для позбавлення його (її) права на пенсію в Україні.
Враховуючи те, що пенсія для позивача є основним джерелом надходження коштів, та те, що відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу пенсії та зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії.
Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення в частині вимоги про зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.
Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Згідно із пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, враховуючи суть та характер спірних відносин, зважаючи на необґрунтованість і передчасність відмови в поновленні виплати позивачу пенсії, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно зобов`язано здійснити поновлення виплати пенсії за вислугу років з 08.09.2022.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Оскільки у апеляційній скарзі відсутні жодні доводи та заперечення апелянта щодо задоволення позовних вимог в частині зобов`яння відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої пенсії за весь час затримки виплати, починаючи з 08.09.2022, колегія суддів не вважає за потрібне надавати оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Представник позивач на підтвердження наданих адвокатом послуг правової допомоги у суді апеляційної інстанції надав:
- додаткову угоду №4 до договору №2209 від 09.08.2022 про надання правничої допомоги від 24.06.2025;
- ордер на надання правничої допомоги серії АА №1574392;
- звіт про виконану роботу (24.06.2025 - 02.07.2025);
- платіжну інструкцію від 25.06.2025;
- рахунок на оплату №102 від 24.06.2025;
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4755;
- акт наданих послуг №91 від 03.07.2025;
- детальний опис наданих послуг з професійної правничої допомоги від 07.07.2025.
Відповідно до детального опису наданих послуг з професійної правничої допомоги від 07.07.2025 клієнт отримав юридичні послуги (правничу допомогу) у формі:
- складення та подання заяви до Шостого апеляційного адміністративного суду про вступ до справи №320/1674/23;
- опрацювання апеляційної скарги Головного управління ПФУ у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 по справі №320/1674/23;
- опрацювання клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 по справі №320/1674/23;
- підготовка відзиву на апеляційну скаргу Головного управління ПФУ у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 по справі №320/1674/23;
- направлення відзиву по справі №320/1674/23 іншим учасникам та до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Згідно рахунку на оплату №102 від 24.06.2025 вартість послуг в галузі права (представництво інтересів клієнта в Шостому апеляційному адміністративному суді по справі №320/1674/23) становить 6000,00 грн.
Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Відповідачем заперечення до суду апеляційної інстанції щодо відшкодування витрат на правничу допомогу не подано.
Разом з тим, з огляду на правову позицію Верховного Суду (постанова від 25 липня 2023 року у справі № 340/4492/22) це не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції і пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів вважає зазначити таке.
Справа №320/1674/23 розглядалася судом першої та апеляційної інстанцій в порядку письмового провадження, не потребувала участі представника позивача в судовому засіданні.
Апеляційний суд зазначає, що такі адвокатські послуги як: підготовка та подання будь-яких документів правового характеру, зокрема клопотань, заяв, відзиву на апеляційну скаргу, необхідних для захисту інтересів замовника, охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті представництво позивача у суді.
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління ПФУ у Київській області на 5 сторінках тексту. Також відзив на апеляційну скаргу фактично відтворює позицію позивача, викладену у позовній заяві, що не потребувало глибокого вивчення правової бази та судової практики, а також не вимагало від представника позивача, який є фахівцем в галузі права, значних зусиль під час підготовки до розгляду справи в суді апеляційної інстанції. У зазначеному відзиві містяться фактичні обставини справи та цитування висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у поєднанні з доводами, які були викладені у позовній заяві.
Таким чином, підготовка відзиву на апеляційну скаргу не вимагала великого обсягу аналітичної й технічної роботи, що вказує на штучне завищення таких витрат.
Крім цього, відзив на апеляційну скаргу подано до суду та направлено відповідачу через систему «Електронний суд», що не потребувало від адвоката вчинення додаткових дій.
Колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.
Відтак, заявлена до відшкодування сума у розмірі 6000, 00 грн є явно неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) за обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), враховуючи усталену судову практику щодо вирішення спорів за даною категорією.
Таким чином, проаналізувавши розрахунок та надані докази, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності розподілу судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ у Київській області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, у загальному розмірі - 2 000,00 грн, що є співмірним з обсягом наданої адвокатом правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час супроводу справи №320/1674/23 в суді апеляційної інстанції, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі №320/1674/23 - залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м.Фастів, вул. Саєнка Андрія,10, код ЄДРПОУ 22933548) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді О.В.Карпушова

В.Ю.Ключкович