Головуючий І інстанції: Полях Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 р. 	Справа № 520/7913/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. , Мінаєвої К.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.06.26 по справі № 520/7913/26
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , протиправними;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 04.02.2026 № 375/МГ в частині призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.02.2026 №39 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) виключити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що на його думку, відповідачами порушені його права та законні інтереси.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що позивач перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак 03.02.2026 був доставлений працівниками поліції до ІНФОРМАЦІЯ_4 без належних правових підстав.
Позивач вказує, що згідно з відповіддю Головного управління Національної поліції у м. Києві за даними системи ІПНП наявне звернення ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо порушення позивачем правил військового обліку та законодавства про мобілізаційну підготовку і мобілізацію. Разом із тим, за даними бази даних «Розшук» системи ІПНП позивач у державному розшуку не перебував.
Також позивач посилається на відповідь ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до якої відомості щодо складання стосовно ОСОБА_1 адміністративних матеріалів та притягнення його у встановленому законом порядку до адміністративної відповідальності у 2025-2026 роках відсутні.
На думку позивача, доставлення його до ІНФОРМАЦІЯ_4 було здійснено за відсутності належних доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 КУпАП, та без належного підтвердження підстав для такого доставлення.
Крім того, позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_6 безпідставно взяв його на військовий облік, оскільки позивач місце проживання та реєстрації не змінював, а його адреса належить до території обслуговування ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Окремо позивач посилається на порушення процедури направлення та проходження військово-лікарської комісії. Зокрема, зазначає, що йому не вручалась повістка для проходження медичного огляду, не було належним чином доведено вимогу щодо проходження ВЛК, а медичний огляд проведено примусово та формально.
Позивач стверджує, що під час проходження ВЛК не проводилися необхідні лабораторні та інструментальні дослідження, зокрема дослідження крові, сечі, вимірювання внутрішньоочного тиску, дослідження крові на цукор та інші дослідження за показаннями. Також, за твердженням позивача, він був позбавлений можливості надати медичну документацію щодо наявних у нього захворювань, у тому числі документів про раніше проведене оперативне втручання на хребті.
Позивач вказує, що довідка ВЛК від 04.02.2026 №2026-0204-1511-0344-7 не містить належних підписів членів ВЛК, не була затверджена штатною ВЛК та не видавалася йому під підпис. На думку позивача, зазначені обставини свідчать про істотне порушення процедури визначення придатності до військової служби.
Також позивач зазначає, що після проходження ВЛК йому не вручалась повістка щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місця проходження військової служби, а тому порядок відправлення до військової частини також було порушено.
Представник позивача вважає, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.02.2026 №375/МГ є протиправним, оскільки прийнятий за результатами незаконної процедури доставлення, взяття на облік, направлення на ВЛК та призову. Відповідно, на думку позивача, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 у частині зарахування позивача до списків особового складу військової частини є похідним від протиправного наказу про призов та також підлягає скасуванню.
Відповідач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» від 04.02.2026 №375/МГ ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлено до військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.02.2026 №39 ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено на посаду старшого стрільця-оператора, зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
Позивач, не погоджуючись із діями ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо його мобілізації, а також із зазначеними наказами, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на реалізацію наказу про призов, набуття позивачем статусу військовослужбовця, відсутність самостійного оскарження рішення ВЛК, а також відсутність правових підстав для припинення проходження військової служби у заявлений позивачем спосіб, позовні вимоги про визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації протиправними, скасування наказу від 04.02.2026 №375/МГ, скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 та зобов`язання виключити позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішою функцією держави, справою всього Українського народу. Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною третьою статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Закінченням проходження військової служби, згідно з частиною третьою статті 24 Закону №2232-XII, вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII. Вказана норма є спеціальною щодо правовідносин, пов`язаних із припиненням проходження військової служби особою, яка вже набула статусу військовослужбовця.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.
Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, визначає процедуру перевірки військово-облікових документів, уточнення персональних даних військовозобов`язаних та резервістів, організацію медичного огляду, оформлення призову на військову службу під час мобілізації, а також механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби.
Порядок проведення медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів визначається Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402.
Відповідно до пункту 30 розділу II Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280, зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини здійснюється виключно на підставі наказів по стройовій частині.
Згідно з пунктом 32 розділу II Інструкції №280 зарахування до списків особового складу військової частини здійснюється у день прибуття військовослужбовців до військової частини. Підставою для видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Отже, наказ командира військової частини про зарахування особи до списків особового складу військової частини є актом обліку особового складу, який видається після прибуття особи до військової частини та має на меті оформлення факту проходження військової служби у відповідній військовій частині.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.02.2026 №375/МГ позивача призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлено до військової частини НОМЕР_1 .
У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 позивача, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_4 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
Таким чином, станом на час звернення до суду та розгляду цієї справи позивач є військовослужбовцем, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги позивача про незаконність доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_4 , колегія суддів зазначає наступне.
Так, листом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 04.03.2026 №69109-2026 повідомлено, що за даними системи ІПНП наявне звернення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 26.08.2025 №Е3416852 щодо порушення ОСОБА_1 правил військового обліку, законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зареєстроване до єдиного обліку заяв і повідомлень від 26.08.2025 за №63919. Водночас зазначено, що за даними бази даних «Розшук» системи ІПНП позивач у державному розшуку не перебував.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.03.2026 №1585 повідомлено, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» позивач 03.02.2026 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що перебував у розшуку ІНФОРМАЦІЯ_7 у зв`язку з тим, що у строк до 05.06.2025 не пройшов повторний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до військової служби.
Також із листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 06.03.2026 №1585 вбачається, що відомості щодо складання уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 стосовно позивача адміністративних матеріалів та притягнення його у встановленому законом порядку до адміністративної відповідальності у 2025-2026 роках відсутні.
Разом із тим, предметом цього спору є не самостійне оскарження дій органів Національної поліції або ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо внесення відомостей до інформаційних систем чи звернення до органів поліції, а вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації, скасування наказу про призов, скасування наказу командира військової частини про зарахування до списків особового складу та зобов`язання виключити позивача зі списків особового складу військової частини.
Колегія суддів зазначає, що викладені позивачем в адміністративному позові обставини не є безумовною та достатньою підставою для скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39, оскільки військова частина НОМЕР_1 не здійснювала доставлення позивача, не вносила відповідні відомості до Реєстру, не приймала рішення про оголошення позивача у розшук та не вирішувала питання про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Крім того, на виконання ухвали суду від 16.04.2026 ІНФОРМАЦІЯ_6 надано лист від 14.05.2026 №02/3928, у якому повідомлено, що 03.02.2026 позивач був взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_6 , а підставою взяття на облік визначено доставлення органами поліції військовозобов`язаного, який вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210 або 210-1 КУпАП, до найближчого територіального центру комплектування та соціальної підтримки. У цьому ж листі зазначено, що позивача було подано в розшук автоматично системою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів 26.08.2025 як особу, яка не виконала вимоги щодо проходження повторного медичного огляду.
До листа від 14.05.2026 №02/3928 ІНФОРМАЦІЯ_6 додано, зокрема, витяг з облікової картки позивача, витяг з направлення для проходження ВЛК від 04.02.2026, копію довідки ВЛК від 04.02.2026 №2026-0204-1511-0344-7 та витяг з наказу від 04.02.2026 №375/МГ.
Щодо доводів позивача про незаконність проходження ВЛК, колгеія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 04.02.2026 позивача направлено для проходження військово-лікарської комісії, за результатами якої оформлено довідку ВЛК від 04.02.2026 №2026-0204-1511-0344-7, відповідно до якої позивача визнано придатним до військової служби.
Разом з тим, до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що під час проходження ВЛК не було проведено необхідних лабораторних та інструментальних досліджень, не враховано наявні захворювання, а сама довідка ВЛК не підписана членами комісії, не затверджена штатною ВЛК та не вручена позивачу під підпис.
Так, Положення №402 передбачає спеціальний порядок перегляду та оскарження постанов військово-лікарських комісій. Зокрема, штатні ВЛК мають повноваження розглядати, переглядати, скасовувати або затверджувати постанови підпорядкованих ВЛК, а постанови ВЛК регіонів та Центральної військово-лікарської комісії можуть бути оскаржені у судовому порядку.
Отже, незгода позивача з результатами медичного огляду або з процедурою його проведення може бути предметом окремого звернення у порядку, визначеному Положенням №402, або окремого судового спору за наявності відповідних позовних вимог. У межах цієї справи суд не вирішує питання правильності медичного діагнозу, ступеня придатності позивача до військової служби та не підміняє собою військово-лікарську комісію.
Аналогічний підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.06.2020 у справі №810/5009/18, відповідно до якої суди не вправі самостійно оцінювати медичні питання, які потребують спеціальних знань, а перевірці в адміністративному судочинстві підлягає дотримання суб`єктом владних повноважень визначеної законом процедури та меж повноважень.
Разом з тим, доводи позивача щодо неналежного проведення медичного огляду без скасування у встановленому порядку рішення ВЛК не можуть бути достатньою підставою для скасування наказу про призов та наказу командира військової частини про зарахування до списків особового складу.
Отже, судом першої інстанції вірно відхилено доводи позивача щодо необхідності визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 як похідного від наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.02.2026 №375/МГ.
Як встановлено з матеріалів справи, військова частина НОМЕР_1 не приймала рішення про призов позивача на військову службу, не здійснювала його доставлення до ТЦК та СП, не вирішувала питання взяття позивача на військовий облік, не проводила ВЛК та не оформлювала наказ від 04.02.2026 №375/МГ.
Наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 видано після прибуття позивача до військової частини та спрямовано на оформлення факту зарахування позивача до списків особового складу військової частини і на всі види забезпечення.
З огляду на положення пунктів 30, 32 розділу II Інструкції №280, командир військової частини, до якої прибув військовослужбовець, зобов`язаний оформити його зарахування до списків особового складу наказом по стройовій частині. Доказів того, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 видано неуповноваженою особою, поза межами компетенції, без факту прибуття позивача до військової частини або з порушенням порядку обліку особового складу, матеріали справи не містять.
За таких обставин, відсутні підстави для висновку про протиправність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39.
Слід також зазначити, що позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити позивача зі списків особового складу фактично спрямована на припинення проходження позивачем військової служби.
Проте, після зарахування до списків особового складу військової частини позивач набув статусу військовослужбовця. Питання звільнення військовослужбовця з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини регулюється спеціальними нормами Закону №2232-XII, зокрема статтею 26 цього Закону, а також положеннями про проходження військової служби.
Законодавство не передбачає такого самостійного способу припинення військової служби, як виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини на підставі судового скасування або оцінки процедури його призову після фактичного прибуття до військової частини та набуття статусу військовослужбовця.
Дійсно, після видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2018 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону №2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
У пункті 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я: - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; - за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі; г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); д) у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); е) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі (для осіб вищого офіцерського складу); з) у зв`язку із призначенням (обранням) на посаду або перебуванням на посаді судді, судді Конституційного Суду України, члена Вищої ради правосуддя, члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівника служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступника, дисциплінарного інспектора Вищої ради правосуддя.
Отже, Законом №2232 чітко визначені підстави за наявності яких військовослужбовець може бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану, а Положення №1153/2008 визначає порядок такого звільнення.
Проте, позивач не надав суду доказів того, що звертався із рапортом до військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби за станом здоров`я чи з будь-яких інших підстав.
Так, у даному випадку наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 04.02.2026 №375/МГ у частині призову та направлення позивача до військової частини реалізований фактом відправлення позивача до військової частини та подальшого зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом від 06.02.2026 №39.
Вказане не позбавляє позивача права на захист у разі порушення його прав під час проходження військової служби, у тому числі права звернутися до командування військової частини з рапортом щодо направлення на медичний огляд або ВЛК, а у разі відмови або бездіяльності - оскаржити відповідні рішення, дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на реалізацію наказу про призов, набуття позивачем статусу військовослужбовця, відсутність самостійного оскарження рішення ВЛК, а також відсутність правових підстав для припинення проходження військової служби у заявлений позивачем спосіб, позовні вимоги про визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мобілізації протиправними, скасування наказу від 04.02.2026 №375/МГ, скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2026 №39 та зобов`язання виключити позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 по справі № 520/7913/26 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.06.2026 по справі № 520/7913/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов   К.В. Мінаєва