П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/12389/26

| Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 09.07.2026 р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.
– 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 166 044,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України йому повинен бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 року по 31.01.2026 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 року по 31.01.2026 року у сумі 168 178,88 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 09.07.2026 р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Також зазначає, що Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за № 2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання відповідальності за порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Крі іншого, на думку апелянта суд формально підійшов до визначення розміру компенсації – середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахувавши той факт, що позивачу вже було нараховано і виплачено відповідачем середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 221280,24 грн за рішенням суду у справі №420/1650/25 за затримку виплати частини грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2020 по 05.01.2020, що фактично збігається з предметом спору по цій справі.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2020 року №3, полковника ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас за підпунктом "г" (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з правом носіння військової форми одягу, з 04 січня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
За наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2020 року №3 позивачу призначено до виплати:
грошову допомогу при звільненні з військової служби за 25 календарних років служби, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260;
грошову компенсацію за невикористані 9 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік у розмірі 10940 гривень 40 копійок
грошову компенсацію за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2015-2019 роки як учаснику бойових дій у розмірі 85092 гривень.
Після звільнення з військової служби між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 року у справі №420/7135/24, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 року по 04.01.2020 року грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 № 704. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2020 року по 04.01.2020 року, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 № 704 з урахуванням раніше виплачених сум.
21.12.2024 року ОСОБА_1 отримав від ВЧ перерахунок грошового забезпечення за рішенням суду у справі №420/7135/24 в сумі 768,46 грн. 
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 року у справі №420/1650/25 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 року по 20.12.2024 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 по 18.07.2022 року у сумі 767,57 грн (сімсот шістдесят сім гривень п`ятдесят сім копійок) та за період з 19.07.2022 року по 20.12.2024 року у сумі 221280,24 грн (двісті двадцять одна тисяча двісті вісімдесят гривень, двадцять чотири копійки) відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 року у справі №420/2954/25, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 різниці між сумою грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 01.01.2020 р. по 04.01.2020 р. включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення та грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки і додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, які були виплачені у вказаному періоді, обчислених на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 р. по справі №420/7135/24, та раніше нарахованими і виплаченими сумами грошового забезпечення в загальному розмірі 808,91 грн. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 різницю між сумою грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) за період з 01.01.2020 р. по 04.01.2020 р. включно, одноразових додаткових видів грошового забезпечення та грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки і додаткової відпустки. як учаснику бойових дій, які були виплачені у вказаному періоді, обчислених на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 р. по справі №420/7135/24, та раніше нарахованими і виплаченими сумами грошового забезпечення, у тому числі: грошове забезпечення (основні та додаткові видів грошового забезпечення) за період з 01.01.2020 до 04.01.2020 обчислене з урахуванням: посадового окладу в розмірі 10 760,00 грн., окладу за військове звання в розмірі 1770,00 грн., надбавки за вислугу років в розмірі 50% перерахованих посадового окладу та окладу за військовим званням, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 80% перерахованих посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% перерахованого посадового окладу, премії в розмірі 75% перерахованого посадового окладу; грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, обчислена з урахуванням посадового окладу в розмірі 10 760,00 грн., окладу за військове звання в розмірі 1 770,00 грн, надбавки за вислугу років в розмірі 50% перерахованого посадового окладу, надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% перерахованого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 50% перерахованих посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, премії в розмірі 45% перерахованого посадового окладу; одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, обчислена з урахуванням посадового окладу в розмірі 10 760,00 грн, окладу за військове звання в розмірі 1 770,00 грн, надбавки за вислугу років в розмірі 50% перерахованих посадового окладу та окладу за військовим званням, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 80% перерахованих посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років, надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% перерахованого посадового окладу, премії в розмірі 75% перерахованого посадового окладу.
01.04.2026 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 року по справі №420/2954/25, позивачу на картковий рахунок зараховані кошти в сумі 79 226,70 грн. 
Спірними між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Як вважає позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу, у зв`язку зі звільнення з військової служби 04.01.2020 року, а остаточний розрахунок проведено 01.04.2026 року, то відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні, яка компенсується виплатою середнього заробітку, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Розглядаючи справу суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Так суд зазначив, що оскільки позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, то у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому судом було застосовано критерії зменшення спірної суми.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність КЗпП України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст.117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служб, зазначаючи при цьому, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, отримуючи не заробітну плату, а грошове забезпечення, то колегія суддів відхиляє таки доводи скарги, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 року по справі №480/2577/20, яка відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковою для врахуванням у спірних правовідносинах по даній справі, якщо спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можливим є застосування норм ст. ст.116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Отже, доводи апелянта в частині нерозповсюдження КЗпП на дані правовідносини є помилковими з підстав викладених вище.
Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 звільнено 04.01.2020 р. Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 01.04.2026 р., що сторонами у справі не заперечується.
Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Враховуючи, що позивач проходив військову службу у відповідача, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України, що вірно встановлено судом першої інстанції.
При цьому, з 19.07.2022р. стаття 117 Кодексу законів про працю України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ, згідно якої час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, що вірно встановлено судом першої інстанції, а апелянтом в апеляційній скарзі жодних доводів з цього приводу не наведено.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині заявлених вимог.
При цьому, слід зазначити, що належне грошове забезпечення є однією з основних державних гарантій, яке є обов`язковим для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, а тому виплачені спірні суми належить до складу звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Крім іншого слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій Великої Палати Верховного Суду підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення врахував критерії зменшення встановленні у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Отже, судом першої інстанції також правильно встановлено обставини справи в цій частині позову та ухвалено рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.
В апеляційній скарзі апелянт вважає, що судом першої інстанції не вірно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, який необхідно сплатити на користь позивача, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивачу вже нарахований розмір відшкодування середнього заробітку постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 у справі 420/1650/25, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне. 
Так, дійсно як вбачається з обставин справи постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 року у справі №420/1650/25 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 року по 20.12.2024 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.01.2020 по 18.07.2022 року у сумі 767,57 грн (сімсот шістдесят сім гривень п`ятдесят сім копійок) та за період з 19.07.2022 року по 20.12.2024 року у сумі 221280,24 грн відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100.
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, судове рішення у справі №420/1650/25 стосувалась нарахування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку з донарахуванням грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 року у справі №420/7135/24. 
Так, 21.12.2024 року ОСОБА_1 отримав від військової частини НОМЕР_1 перерахунок грошового забезпечення за рішенням суду у справі №420/7135/24 в сумі 768,46 грн. 
Натомість, спірні правовідносини у даній справі виникли після прийняття постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 року у справі №420/1650/25, а саме у зв`язку з нарахуванням та виплатою позивачу грошового забезпечення 01.04.2026 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2025 року по справі №420/2954/25, в сумі 79 226,70 грн. 
Отже, у даній справі наявний предмет спору, що не був вирішений у справі №420/1650/25, тому колегія суддів не враховує зазначені обставини.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції у відповідній частині не спростовують, тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 вересня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук