ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
29 липня 2026 року | Справа № 903/303/26

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка М.П., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом виконувача обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації
третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Ліси України»
до Любешівської селищної ради, селище Любешів, Камінь-Каширського району, Волинської області
про витребування у власність держави частини земельної ділянки; скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням речового права на неї,
за участю представників:
від позивача: н/з,
від третьої особи: н/з,
від відповідача: н/з,
в судовому засіданні взяв участь Рішко А.В. - прокурор відділу Волинської обласної прокуратури (службове посвідчення №071761 від 01.03.2023),
в с т а н о в и в:
25.03.2026 сформовано в системі “Електронний суд”, а 26.03.2026 зареєстровано в Господарському суді Волинської області позовну заяву №51/308вих.26 від 25.03.2026 виконувача обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації, в якій виконувач обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури і просить:
- витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації з незаконного володіння Любешівської селищної ради частину земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га площею 0,9362 га з координатами:
1. Х 5 728 797,110 Y 2 204 822,520;
2. Х 5 728 729,000 Y 2 204 813,091;
3. Х 5 728 705,690 Y 2 204 824,881;
4. Х 5 728 680,020 Y 2 204 829,070;
5. Х 5 728 636,530 Y 2 204 822,791;
6. Х 5 728 612,430 Y 2 204 834,311;
7. Х 5 728 611,255 Y 2 204 838,285;
8. Х 5 728 583,378 Y 2 204 805,441;
9. Х 5 728 614,856 Y 2 204 780,764;
10. Х 5 728 691,831 Y 2 204 811,050;
11. Х 5 728 710,760 Y 2 204 770,669;
12. Х 5 728 769,383 Y 2 204 723,708;
- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га;
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Любешівської селищної ради на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га;
- витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 7 987,20 грн стягнути із відповідача на користь Волинської обласної прокуратури.
Також у позовній заяві виконувач обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури просить залучити третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”.
Ухвалою суду від 31.03.2026 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 06.05.2026; постановлено відповідачу до 22.04.2026 подати суду відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України; прокурору та позивачу до 04.05.2026 подати суду відповідь на відзив; клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, розглянути в судовому засіданні 06.05.2026.
02.04.2026 позивач через систему “Електронний суд” подав клопотання про проведення судового засідання 06.05.2026 року без участі його представника за наявними у ній матеріалами, також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
22.04.2026 відповідач через систему “Електронний суд” подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує позовні вимоги прокурора та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
04.05.2026 керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури через систему “Електронний суд” подав відповідь на відзив, в якій просить відхилити заперечення, наведені відповідачем у відзиві, та задовольнити позовні вимоги повністю.
Ухвалою суду від 06.05.2026 постановлено залучити до участі у розгляді справи третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство “Ліси України”; відкласти підготовче засідання на 27.05.2026, встановити третій особі на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державному спеціалізованому господарському підприємству “Ліси України” строк до 22.05.2026 для подачі письмових пояснень на заявлений позов.
13.05.2026 сформовано в системі “Електронний суд”, а 14.05.2026 зареєстровано в Господарському суді Волинської області клопотання відповідача, в якому останній просить:
- витребувати в ДП “Ліси України”, Державному агентстві лісових ресурсів копії документів про затвердження матеріалів лісовпорядкування, а саме: затвердження Плану лісонасаджень Великоглушанського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” - Державним комітетом лісового господарства у 2002 році та Плану лісонасаджень Деревківського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” - Державним агентством лісових ресурсів у 2012 році;
- долучити лист ВО “Укрдержліспроект” від 20.04.2026 № 04/766-2026 до матеріалів справи.
19.05.2026 третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне спеціалізоване лісогосподарське підприємство “Ліси України” через систему “Електронний суд” подала пояснення по суті позовних вимог, в яких просить позовні вимоги задовольнити повністю.
25.05.2026 прокурор через систему “Електронний суд” подав клопотання, яке за своєю суттю є запереченням на клопотання відповідача про витребування доказів, у якому просить приєднати до матеріалів справи запит Камінь-Каширської окружної прокуратури від 27.04.2026 № 51-772вих-26, лист філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” від 07.05.2026 № 6899/34.6.3-2026 з відповідними додатками.
27.05.2026 відповідач через систему “Електронний суд” подав заперечення на клопотання прокурора, в яких просить відмовити у приєднанні до матеріалів справи поданих прокурором доказів.
Як встановлено в судовому засіданні 27.05.2026, докази, які просить витребувати відповідач, відсутні у запитуваних сторін, що підтверджується листом ДП “Ліси України” № 6899/34.6.3-2026 від 07.05.2026, наданим на запит прокуратури від 27.04.2026, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів.
Запит Камінь-Каширської окружної прокуратури від 27.04.2026 № 51-772вих-26, лист філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” від 07.05.2026 № 6899/34.6.3-2026 з відповідними додатками прокурор надав на підтвердження того, що він вже з`ясовував питання затвердження матеріалів лісовпорядкування, тобто ці документи стосуються саме розглядуваного судом клопотання, а тому їх слід прийняти до розгляду.
Прокурор, представники третьої особи та відповідача в судовому засіданні 27.05.2026 висловили думку про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 27.05.2026 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 08 липня 2026 року.
У судовому засіданні з 08.07.2026 було оголошено перерву до 29.07.2026.
У судове засідання 29.07.2026 представники позивача, відповідача, третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином шляхом надіслання ухвали суду 08.07.2026 до їх електронних кабінетів.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неявка в судове засідання представників позивача, відповідача, третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки ці учасники належним чином були повідомлені про судовий розгляд, заперечення проти позову відповідач виклав у відзиві, а тому на підставі статті 202 Господарського процесуального кодексу України спір було вирішено судом за відсутності учасників, які не з`явилися, за наявними матеріалами.
Вимоги виконувача обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації підлягають до задоволення.
У процесі розгляду справи встановлено, що на підставі розпорядження Любешівської районної державної адміністрації від 21.08.2013 №221 Головному управлінню Держземагенства у Волинській області було дозволено провести інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах Любешівського району, у тому числі в межах Залаззівської сільської ради.
Розпорядженням Любешівської районної державної адміністрації від 23.12.2013 № 392 було затверджено технічні документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території сільських рад Любешівського району, у тому числі на території Залаззівської сільської ради.
За результатами проведеної інвентаризації земель сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га. 
Відповідно до витягу з ДЗК щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 її реєстрацію у Державному земельному кадастрі проведено 26.11.2013 на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, за цільовим призначенням віднесено до земель сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення земельної ділянки – 01.17. Земельні ділянки запасу, склад угідь – пасовища.
Згідно із наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 № 15-ОТГ у комунальну власність Любешівської територіальної громади Камінь-Каширського району передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7225,8382 га, у тому числі згідно з додатком до акту приймання-передачі і земельну ділянку з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га (№231 у додатку до акту прийому-передачі).
Згідно з рішенням Любешівської селищної ради від 24.02.2021 № 5/24 (у вільному доступі за посиланням https://lubeshivska-gromada.gov.ua) у комунальну власність цього органу місцевого самоврядування прийнято земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7244,3921 га відповідно до актів приймання-передачі земельних ділянок від 03.12.2020 та 31.12.2020. 
На підставі вказаних розпорядчих актів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.04.2021 внесено відомості про земельну ділянку із зазначенням форми власності – комунальна, власник – Любешівська селищна рада. 
Поряд з цим, згідно з інформацією філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” вказана земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду площею 0,9362 га в межах виділу 22 кварталу 63 Деревківського лісництва Любешівського надлісництва філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” згідно з матеріалами базового лісовпорядкування 2013 року. 
Окрім цього, філією “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” відшукано картографічні матеріали 2002 року Любешівського ДЛМГ та встановлено, що у 2002 році територія земель лісового фонду, на яку накладається земельна ділянка 0723185200:03:001:0016, відносилась до виділу 12 кварталу 50 Великоглушанського лісництва Любешівського ДЛМГ. 
Будь-які рішення щодо поділу, зміни цільового призначення, вилучення вказаних земель із земель лісогосподарського призначення у розпорядженні філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” відсутні.
Згідно з планом лісонасаджень Великоглушанського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” 2002 року та Деревківського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” 2012 років частина земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. 
Відповідно до таксаційного опису, відомостей поквартальних підсумків 2013 року проекту організації та розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” площа виділу 22 кварталу 63 Деревківського лісництва становить 7,5 га.
Любешівським надлісництвом філії “Поліський лісовий офіс”ДП “Ліси України” на вимогу окружної прокуратури 27.10.2025 проведено обстеження земель у виділі 22 кварталу 63 Деревківського лісництва, за результатами якого встановлено, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2002 року земельна ділянка була віднесена до Великоглушанського лісництва, а саме: кварталу 50 виділу 12. У 2012 році на підставі базового лісовпорядкування, проведеного Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання Укрдержліспроект, згадана вище земельна ділянка включена в проект організації розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” 2013 року як квартал 63 виділ 22 Деревківського лісництва. Обстежена ділянка має такі характеристики: квартал 63 виділ 22, площа 7,5 га, БП – вегетативного походження, вік – 45 років, клас бонітету 3, тип лісу – В4ДСО, повнота 0,5. Фактичні дані станом на 27.10.2025: склад 10 БП, вік – 57 років, висота 18, діаметр 19,9, клас бонітету 3, тип лісу – В4ДСО, повнота 0,58.
Вказані відомості за запитом окружної прокуратури підтверджено Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО “Укрдержліспроект” шляхом виготовлення фрагменту картографічних матеріалів з нанесеними межами кварталу № 63 Деревківського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” за матеріалами лісовпорядкування 2012 року.
ДП “Ліси України” 06.10.2025 було укладено договір № 154-20251006-28-1 з сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП Бучко Н.М. та 31.10.2025 разом з матеріалами лісовпорядкування надіслано схему розташування земель лісового фонду з каталогом координат поворотних точок в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016, відповідно до якої площа накладки становить 0,9362 га.
Також сертифікованим інженером-землевпорядником Бішальським П.Б. виготовлено схему розташування вказаної земельної ділянки відносно земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2002 року, відповідно до якої площа накладки становила 0,9362 га.
Окрім цього, факт розташування спірної земельної ділянки у межах земель, якими державне лісогосподарське підприємство користується на підставі матеріалів лісовпорядкування, підтверджується також викопіюванням з геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України (геопорталу “Ліси України” - gis.lisproekt.gov.ua) та викопіюванням з Державного земельного кадастру із застосуванням шару “Ліси”.
Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Волинській області земельна ділянка з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 сформована у 2013 році на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель. 
Згідно з проектом по роздержавленню земель КСП ім. Б. Хмельницького Залаззівської сільської ради Любешівського району Волинської області вказана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, угіддя-пасовища. 
Поряд з цим, проект роздержавлення земель не є документом, який визначає категорію земель за їх цільовим призначенням, а є лише документом, складеним на виконання Указу Президента “Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям” від 08.08.1995 та відповідно до “Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій”, підтверджує лише факт розпаювання земель, переданих у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Відповідно до абзацу 2 п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №513, якою затверджено Порядок інвентаризації земель (яка була чинною на час проведення інвентаризації), під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Таким чином, проект роздержавлення земель не був вихідним документом, передбаченим вказаним Порядком для інвентаризації земель.
Також Кабінетом Міністрів України рішення про зміну цільового призначення, вилучення, передачу частини згаданої вище земельної ділянки до земель запасу сільськогосподарського призначення не приймались, що підтверджується листом секретаріату Кабінету Міністрів України від 28.01.2026 № 2249/0/2-26.
Любешівський держлісгосп був організований у 1990 році згідно із наказом Міністерства лісового господарства України від 22.10.1990 № 177, до його складу передано ліси Білоозерського, Любешівського і Великоглушанського лісництв Камінь-Каширського держлісгоспу, а також ліси Залізницького лісництва Маневицького держлісгоспу.
У 1990 році згідно з наказом Волинського управління “Волиньліс” від 12.12.1990 № 125 на території лісгоспу організовано 4 лісництва – Білоозерське, Любешівське, Цирське, Залізницьке. Відповідно до наказу Волинського управління “Волиньліс” від 16.10.1992 № 119 Цирське лісництво перейменовано в Деревківське лісництво.
Рішенням Любешівської районної Ради народних депутатів від 20.09.1991 № 7/3 схвалено проект відведення земельних ділянок з землекористувань колгоспів і надання їх Любешівському лісгоспзагу для ведення лісового господарства в розмірах, угіддях і по землекористувачах згідно з додатком, у тому числі земель КСП ім. Пархоменка площею 590 га.
Однак, у подальшому відповідно до рішення Любешівської районної Ради народних депутатів від 12.05.1992 № 10/3 вказане вище рішення відмінено та залишено в складі землекористувань колгоспів площі лісових угідь, які були намічені до передачі Любешівському лісгоспзагу.
Згадані вище землі державного лісового фонду були передані лісогосподарському підприємству на підставі рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 “Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств”, згідно з яким державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання “Волиньліс” надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. зокрема, на території Залаззівської сільської ради площею 807 га.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2) до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належало надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними. Крім цього, статтею 7 Земельного кодексу України 1990 року, яка діяла станом на дату прийняття згаданих вище рішень, було визначено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, для ведення лісового господарства спеціалізованими підприємствами.
Згідно з пояснювальною запискою Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” 2013 року попереднє лісовпорядкування проведено у 1992 році 2-ю Українською експедицією. Базове лісовпорядкування у ДП “Любешівське ЛМГ”, зокрема, і польові лісовпорядні роботи, за результатами яких виготовлено план лісонасаджень Деревківського лісництва, проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання у 2012 році. Підставою для його проведення слугував протокол першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування лісів державних лісогосподарських підприємств Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, датований 11.05.2012. Крім цього, протоколом другої лісовпорядної наради від 05.07.2013 затверджено основні положення Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” на 2013-2022 роки. 
Наведені обставини свідчать, що земельна ділянка з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 на момент її формування як земельної ділянки сільськогосподарського призначення та передачі в комунальну власність, а також нині належить до земель державного лісового фонду, перебуває у постійному користуванні ДП “Ліси України”, а отже не могла бути віднесена до земель запасу сільськогосподарського призначення.
Обґрунтування статусу частини земельної ділянки як земель лісового фонду, які перебувають під особливою охороною держави.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
У ст. 5 Лісового кодексу України зазначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
Згідно з ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до Закону.
Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обгрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. 
За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття наказу).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах: від 24 грудня 2014 року №6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі №6– 224цс14, від 23 грудня 2015 року №6– 377цс15 та Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 №278/1735/15-ц.
Також аналогічну позицію висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц.
Таким чином, земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.
Обґрунтування незаконності рішень органів влади щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на 25.12.2013) районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва.
Згідно з ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також передає земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності до статутного капіталу державного земельного банку, який стовідсотково належить державі та підлягає приватизації.
Як передбачено ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України (станом на 23.12.2013) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування”, крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України в редакції станом на 23.12.2013).
Враховуючи наведені норми законодавства, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб до 28.05.2021 мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Відтак, спірну земельну ділянку неправомірно віднесено (проінвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Любешівській селищній раді.
З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України 28.01.2026 вбачається, що Кабінетом Міністрів України рішення про вилучення із користування ДП “Любешівське ЛМГ” частини земельної ділянки із кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 не приймалося. 
З листа філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” вбачається, що будь-які рішення щодо поділу, зміни цільового призначення, вилучення вказаних земель з державного лісового фонду у філії відсутні.
Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалось ст. ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та було виключною компетенцією Кабінету Міністрів України. 
Водночас, документи, на підставі яких Любешівською районною державною адміністрацією затверджено технічну документацію та в подальшому Головним управлінням Держгеокадастру передано земельну ділянку із державної у комунальну власність, не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. 
Крім цього, згідно із ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не було наділене повноваженнями на вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб. 
Також згідно з п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Таким чином, частина спірної земельної ділянки з огляду на приписи п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України не може належати до земель комунальної форми власності.
Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, серед іншого, для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).
З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи Любешівською районною державною адміністрацією всупереч вимог ст. 19 Конституції України, ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 15-1, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України проінвентаризовано частину спірної земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення та у подальшому Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області поза межами повноважень та поза волею власника передано, а Любешівською селищною радою прийнято з державної у комунальну власність земельну ділянку із кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га.
Разом з цим, прокурор не заявляв вимогу про визнання незаконними рішень, посилаючись на те, що ці рішення вичерпали свою дію у зв`язку із подальшою реєстрацією права комунальної власності на спірну земельну ділянку.
Обґрунтування вимоги про часткове витребування земельної ділянки як належний спосіб захисту.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90)).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). 
Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто, суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і надалі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.
Права володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна (ч.1 ст. 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. 
Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
У цій справі незаконне рішення органу місцевого самоврядування, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Любешівською селищною радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.
Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Для вирішення спорів щодо часткового накладення земельної ділянки така земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України “Про Державний земельний кадастр”), про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця” до 1) Кам`янка-Бузької міської ради, 2) фізичної особи про визнання недійсним рішення Кам`янка-Бузької міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.
Щодо наявності підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням речових прав на неї.
Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 Земельного кодексу України).
Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено положенням ст. 79-1 Земельного кодексу України.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, зокрема у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. 
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж (ст. 1 Закону України “Про Державний земельний кадастр”).
Статтею 1 Закону України “Про Державний земельний кадастр” визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За приписами ст. 3 Закону України “Про Державний земельний кадастр” основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до п. п. 49-54 цього Порядку. 
Частиною 1 ст. 15 Закону України “Про Державний земельний кадастр” передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); нормативна грошова оцінка та ін.
Відповідно до ст. 20 Закону України “Про Державний земельний кадастр”, відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України “Про землеустрій”, в редакції, чинній на момент формування спірної земельної ділянки, інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. 
У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України “Про землеустрій”).
Однак, незважаючи на наявність нескасованого на час виготовлення матеріалів інвентаризації базового лісовпорядкування, розробленого на підставі діючого рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 “Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств”, яким визначались території, де здійснювалась господарська діяльність, охорона і захист лісів, при виготовленні таких матеріалів не зазначено про фактичне використання спірної земельної ділянки ДП “Любешівське ЛМГ”. З огляду на віднесення у матеріалах інвентаризації земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, не наданих у власність чи користування, технічна документація повинна була б містити відомості про її використання не за цільовим призначенням. 
Проте, ні про фактичне використання спірної земельної ділянки лісогосподарським підприємством, ні про її використання не за цільовим призначенням, у вказаних матеріалах інвентаризації не зазначено. 
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513 (надалі - Порядок).
Згідно з п. 2 Порядку (в редакції, чинній на момент формування спірної земельної ділянки) інвентаризація земель проводиться з метою забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної республіки Крим, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою. 
Інвентаризація земель проводиться виходячи принципів плановості, достовірності та повноти даних, послідовності і стандартності процедур, доступності використання інформаційної бази, узагальнення даних з додержанням єдиних засад та технології їх оброблення (п. 3 Порядку).
Відповідно до п. 7 Порядку вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній формі, у тому числі Поземельної книги, книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, файлів обміну даними про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17.10.2003; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; копії документів, які посвідчують право на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку; матеріали, підготовлені за результатами обстеження земельних ділянок щодо їх якісного стану. Під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі. 
Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України “Про землеустрій”.
Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані за результатами інвентаризації земель, вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (п.п. 27, 29 Порядку).
Приписами ч.13 ст. 186 Земельного кодексу України у редакції, чинній на дату формування спірної земельної ділянки, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації.
Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. 
Згідно з витягом з ДЗК реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі проведено 26.11.2013, за цільовим призначенням віднесено до земель сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення земельної ділянки – 01.17. Земельні ділянки запасу, за складом угідь – пасовища.
З наведеного вбачається, що під час проведення інвентаризації земель неправильно визначено цільове призначення земельної ділянки 0723185200:03:001:0016 як землі сільськогосподарського призначення, оскільки вказана земельна ділянка частково належить до земель державного лісового фонду, а тому подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати частина спірної земельної ділянки.
Згідно з абзацом 2 частини 10 статті 24 Закону України “Про Державний земельний кадастр” ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Частиною 13 статті 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
На час розгляду справи земельна ділянка 0723185200:03:001:0016 зареєстрована на праві комунальної власності за Любешівською селищною радою.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.
Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства неправильно визначено категорію землі та її цільове призначення, що обумовило фактичне її вилучення із земель лісового фонду державної власності, а також може призвести до подальшого розпорядження нею не уповноваженим органом для цілей, відмінних від ведення лісового господарства, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, шляхом усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га з одночасним припиненням права комунальної власності Любешівської селищної ради на неї.
Аналогічні висновки щодо ефективності обраного прокурором способу захисту містяться у постановах Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 672/1790/18 та від 07.12.2022 у справі № 924/144/20.
Окрім цього, Великою Палатою Верховного Суду розглядалась справа №911/906/23 за позовом керівника Корюківської окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Яготинської міської ради Бориспільського району Київської області до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, Товариства з обмеженою відповідальністю “Нива Фарм” про припинення речових прав на новостворену земельну ділянку, зобов`язання скасувати її державну реєстрацію та витребування земельних ділянок. 
Великою Палатою Верховного Суду залишено в силі рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими окрім вимоги про витребування частини земельної ділянки, задоволено вимоги про припинення за Товариством з обмеженою відповідальністю “Нива Фарм” у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на усю земельну земельну ділянку та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області скасувати державну реєстрацію усієї земельної ділянки, а не її частини.
У процесі розгляду справи відповідач заперечував проти позову. Заперечення відповідача не спростовують доводів прокурора та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. 
Щодо тверджень відповідача про відсутність належних доказів погодження та затвердження матеріалів лісовпорядкування в установленому законодавством порядку.
Доданими до позовної заяви доказами підтверджується, що згідно з пояснювальною запискою Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” 2013 року, починаючи з 1993 року на всій території лісгоспу проводилося безперервне лісовпорядкування. У 2002 році безперервне лісовпорядкування проведено з оновленням основних проектних і картографічних матеріалів. Попереднє лісовпорядкування проведено у 1992 році 2-ю Українською експедицією. Базове лісовпорядкування у ДП “Любешівське ЛМГ”, зокрема, й польові лісовпорядні роботи, за результатами яких виготовлено план лісонасаджень Деревківського лісництва, проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання у 2012 році. Підставою для його проведення слугував протокол першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування лісів державних лісогосподарських підприємств Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, датований 11.05.2012. Крім цього, протоколом другої лісовпорядної наради від 05.07.2013 затверджено основні положення проекту організації та розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” на 2013-2022 роки.
Отже, матеріали лісовпорядкування затверджені в установленому законом порядку, не скасовувались та є діючими. 
Крім цього, не відповідають дійсності твердження Любешівської селищної ради про те, що в матеріалах позовної заяви відсутні картографічні матеріали Любешівського ДЛМГ 2002 року: сканкопія плану лісонасаджень Великоглушанського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” 2002 року знаходиться на арк. 5-8 у додатку під № 5.
Проект роздержавлення земель не є документом, який визначає категорію земель за їх цільовим призначенням, а є лише документом, складеним на виконання Указу Президента “Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям” від 08.08.1995 та відповідно до “Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій”, підтверджує лише факт розпаювання земель, переданих у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Відповідно до абзацу 2 п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №513, якою затверджено Порядок інвентаризації земель (яка була чинною на час проведення інвентаризації), під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Таким чином, проект роздержавлення земель не був вихідним документом, передбаченим вказаним Порядком для інвентаризації земель.
Щодо доводів відповідача про те, що рішення органів місцевого самоврядування також не підтверджують передачу частини спірної земельної ділянки у постійне користування Деревківському лісництву ДП “Любешівське ЛМГ”.
Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" було визначено заходи щодо реформування колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно, а за змістом наказу Державного комітету лісового господарства України Міністерства аграрної політики України від 26.06.2000 № 106/60 "Про ліси сільськогосподарських підприємств" лісові землі паюванню не підлягають, оскільки вони є власністю держави; обласним радам і обласним державним адміністраціям внесено пропозицію про передачу земель лісового фонду.
На виконання згаданих нормативно-правових актів рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх КСП" надавався дозвіл на виготовлення проектів землеустрою державним лісогосподарським підприємствам та спеціалізованим лісогосподарським підприємствам з правом оформлення у постійне користування лісами колишніх КСП в залежності від їх географічного розташування.
Згідно з додатком № 8 до вказаного рішення Любешівському державному лісомисливському господарству Волинського державного лісогосподарського об`єднання “Волиньліс” було надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, зокрема, на території Бірківської сільської ради площею 587 га.
На час ухвалення рішення від 18.08.2000 № 13/2 правовідносини щодо набуття у постійне користування земельних ділянок лісогосподарського призначення були врегульовані нормами Лісового кодексу України від 21.01.1994 № 3852-ХІІ та Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 № 561-ХІІ у редакції від 12.07.2000.
Частина 1 ст. 3 Лісового кодексу України (в редакції до 29.03.2006) визначала поняття “ліс” як сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище.
Відповідно до ст. 6 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення від 18.08.2000), усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України. Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства. Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 9 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення від 18.08.2000), користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом. Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення від 18.08.2000), до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними.
За приписами статті 19 Земельного кодексу УРСР обласні Ради народних депутатів надавали земельні ділянки: із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою цієї статті.
На час прийняття рішення від 18.08.2000 власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавались рівноправними (частина перша статті 3 Земельного кодексу УРСР).
Земельний кодекс України від 18.12.1990 взагалі не містив поняття “комунальної” власності на землю.
За змістом ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу УРСР право розпоряджатись землею мали Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх.
У статті 4 Земельного кодексу УРСР було зазначено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.
З наведеного випливає, що на момент прийняття рішення від 18.08.20200 Волинська обласна рада діяла в межах наданих їй статтями 6, 9, 13 Лісового кодексу України, статтею 19 Земельного кодексу УРСР повноважень, передаючи право постійного користування на земельні ділянки лісового фонду Любешівському ДЛМГ із земель державної власності.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у пункті 27 постанови від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23.
Відповідач вважає безпідставними доводи прокурора про накладення земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 0,9362 га на землі державного лісового фонду.
Згідно з інформацією філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” земельна ділянка 0723185200:03:001:0016 частково накладається на землі державного лісового фонду площею 0,9362 га в межах виділу 22 кварталу 63 Деревківського лісництва Любешівського надлісництва філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” згідно з матеріалами базового лісовпорядкування 2013 року.
Окрім цього, філією “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” відшукано картографічні матеріали 2002 року Любешівського ДЛМГ та встановлено, що у 2002 році територія земель лісового фонду, на яку накладається земельна ділянка 0723185200:03:001:0016, відносилась до виділу 12 кварталу 50 Великоглушанського лісництва Любешівського ДЛМГ.
Будь-які рішення щодо поділу, зміни цільового призначення, вилучення вказаних земель із земель лісогосподарського призначення у розпорядженні філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” відсутні.
Згідно з планом лісонасаджень Великоглушанського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” 2002 року та Деревківського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” 2012 років частина земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась.
Любешівським надлісництвом філії “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” на вимогу окружної прокуратури 27.10.2025 було проведено обстеження земель у виділі 22 кварталу 63 Деревківського лісництва, за результатами якого встановлено, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2002 року земельна ділянка була віднесено до Великоглушанського лісництва, а саме: кварталу 50 виділу 12. У 2012 році на підставі базового лісовпорядкування, проведеного Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання Укрдержліспроект, згадана вище земельна ділянка включена у проект організації розвитку лісового господарства ДП “Любешівське ЛМГ” 2013 року як квартал 63 виділ 22 Деревківського лісництва. Обстежена ділянка має такі характеристики: квартал 63 виділ 22, площа 7,5 га, БП - вегетативного походження, вік - 45 років, клас бонітету 3, тип лісу - В4ДСО, повнота 0,5. Фактичні дані станом на 27.10.2025: склад 10 БП, вік - 57 років, висота 18, діаметр 19,9, клас бонітету 3, тип лісу - В4ДСО, повнота 0,58.
Філія “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” та ДП “Ліси України” є спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, яке за наявності розроблених та затверджених матеріалів лісовпорядкування володіє достовірними відомостями щодо розташування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду.
Відповідно до наказу ДП “Ліси України” від 24.01.2025 № 206 “Про організацію територій земель ДП “Ліси України” вказана площа земель наразі використовується філією “Поліський лісовий офіс” ДП “Ліси України” на підставі п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, згідно з яким до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Наведені обставини на запит окружної прокуратури були підтверджені Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням ВО “Укрдержліспроект” шляхом виготовлення фрагменту картографічних матеріалів з нанесеними межами кварталу № 63 Деревківського лісництва ДП “Любешівське ЛМГ” за матеріалами лісовпорядкування 2012 року.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, від 15.11.2023 у справі № 911/351/22, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО “Укрдержліспроект”, як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.
ДП “Ліси України” 06.10.2025 укладено договір № 154-20251006-28-1 з сертифікованим інженером-землевпорядником - ФОП Бучко Н.М., та 31.10.2025 разом з матеріалами лісовпорядкування надіслано схему розташування земель лісового фонду з каталогом координат поворотних точок в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016, відповідно до якої площа накладення становить 0,9362 га.
Також сертифікованим інженером-землевпорядником Бішальським П.Б. виготовлено схему розташування вказаної земельної ділянки відносно земель лісогосподарського призначення відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2002 року, відповідно до якої площа накладення становить 0,9362 га.
На підтвердження повноважень сертифікованих інженерів-землевпорядників Бучко Н.М. та Бішальського П.Б. до матеріалів позовної заяви приєднано відповідні кваліфікаційні сертифікати, що посвідчують їх здатність виконувати топографо-геодезичні і картографічні роботи.
У постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 907/214/23 зазначено, що інформація від сертифікованого інженера землевпорядника (інженера- геодезиста) про накладення земельних ділянок на землі лісового фонду є належним та допустимим доказом у судових справах у випадку відсутності судових земельно-технічних експертиз.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути наведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка ухвалює рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором
Відповідно до ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави”, висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Оскільки “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17). 
Згідно з ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Аналогічного змісту положення щодо лісів визначені статтями 7, 8 Лісового кодексу України.
Статтею 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 Лісового кодексу України.
За змістом статті 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт “б” частини першої статті 164 Земельного кодексу України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 Лісового кодексу України).
Порушення інтересів держави у справі №903/303/26 полягає в тому, що дії Любешівської районної державної адміністрації щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 призвели до незаконного вилучення земель державного лісового фонду та зміни їх цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також подальшої передачі їх у комунальну власність територіальної громади Любешівської селищної ради, що, у свою чергу, може потягти за собою надання цих земель у користування фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та, як наслідок, знищення лісу.
У постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 зазначено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. 
Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо правомочностей уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. 
Згідно з попередньою редакцією ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених ст. 149 цього Кодексу (землі, які перебувають у постійному користуванні,зокрема, ліси для нелісогосподарських потреб,). У чинній редакції такі повноваження відсутні – Кабінет Міністрів України уповноважений передавати лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до діючої редакції ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. 
Таким чином, земельні ділянки лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів, віднесені до земель державної форми власності. 
Чинна на час розгляду справи редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
З урахуванням наведеного, на час розгляду справи Волинська обласна державна адміністрація (Волинська обласна військова адміністрація) є розпорядником земель державного лісового фонду, в тому числі наділена повноваженнями щодо надання та вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, термін якого неодноразово продовжувався.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Повноваження військових адміністрацій визначені ст. 15 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”. Зокрема, згідно ч.ч. 1, 3 вказаної статті військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України “Про оборону України”, “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Районні, обласні військові адміністрації здійснюють на відповідній території, поряд із повноваженнями місцевих державних адміністрацій, повноваження із запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. 
Статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 серед інших утворено Волинську обласну військову адміністрацію та визначено, що у зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій.
З урахуванням наведеного, зазначену позовну заяву подано в інтересах Волинської обласної військової адміністрації (Волинської обласної державної адміністрації).
Окружна прокуратура 27.01.2026 поінформувала Волинську обласну військову адміністрацію про виявлені порушення вимог земельного та лісового законодавства при інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 за рахунок земель державного лісового фонду листом № 51-221вих-26.
У відповіді, оформленій листом департаменту агропромислового розвитку Волинської обласної військової адміністрації від 09.02.2026 № 268/12/2-26, зазначено, що у разі виявлення прокуратурою порушень чинного законодавства облдержадміністрація не заперечує проти подання прокуратурою позову в її інтересах.
Звернення з позовом до суду прокурор обґрунтовує необхідністю вжиття невідкладних заходів до захисту інтересів держави, оскільки у зв`язку з незаконною зміною цільового призначення земель державного лісового фонду при проведенні інвентаризації земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016, віднесенні їх до земель запасу та оформлення права комунальної власності на них за Любешівською селищною радою, вказані землі органом місцевого самоврядування можуть бути передані у власність або користування фізичним та юридичним особам для ведення особистого селянського господарства або товарного сільськогосподарського виробництва, тобто цілей, не пов`язаних з веденням лісового господарства, що, у свою чергу, не можливе без зрізування та викорчовування лісу, порушення відповідної екосистеми. 
Незаконна зміна цільового призначення земель лісового фонду та вилучення їх з користування належного землекористувача, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України, та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах становлять саме ті обставини, які потребують невідкладного захисту з огляду на їх значимість. 
Враховуючи згадані вище обставини щодо обізнаності Волинської обласної військової адміністрації про порушення інтересів держави та беручи до уваги характер наданої вказаним органом державної влади на запит прокуратури відповіді, а саме відсутність у ній належного обґрунтування причин невжиття заходів з метою повернення у державну власність земель державного лісового фонду, що перебувають у постійному користуванні лісогосподарського підприємства, та з метою попередження негативних наслідків, що можуть настати, має місце виключний випадок, коли у прокурора виникає право на звернення з позовом до суду в інтересах держави. 
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 3 Закону України “Про судовий збір” судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Згідно ст. 4 Закону України “Про судовий збір”, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Зокрема, за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет на 2026 рік” встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2026 рік, який з січня поточного року складає 3 328 грн. 
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України “Про судовий збір” при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цією статті, в електронній формі – застосується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (2662, 40 грн).
Позовна заява виконувача обов`язків керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації містить одну вимогу майнового характеру та 2 вимоги немайнового характеру. 
Згідно з витягом про нормативну грошову оцінку землі вартість земельної ділянки, що є предметом позову, становить 12 172,04 грн.
Волинська обласна прокуратура за подачу позовної заяви до суду сплатила 7987,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №611 від 23.03.2026. 
У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст.129 ГПК України судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору, слід покласти на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд 
в и р і ш и в:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації з незаконного володіння Любешівської селищної ради частину земельної ділянки з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га площею 0,9362 га з координатами:
1. Х 5 728 797,110 Y 2 204 822,520;
2. Х 5 728 729,000 Y 2 204 813,091;
3. Х 5 728 705,690 Y 2 204 824,881;
4. Х 5 728 680,020 Y 2 204 829,070;
5. Х 5 728 636,530 Y 2 204 822,791;
6. Х 5 728 612,430 Y 2 204 834,311;
7. Х 5 728 611,255 Y 2 204 838,285;
8. Х 5 728 583,378 Y 2 204 805,441;
9. Х 5 728 614,856 Y 2 204 780,764;
10. Х 5 728 691,831 Y 2 204 811,050;
11. Х 5 728 710,760 Y 2 204 770,669;
12. Х 5 728 769,383 Y 2 204 723,708;
3. Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га;
4. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права комунальної власності Любешівської селищної ради на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0723185200:03:001:0016 площею 2,2854 га;
5. Стягнути із Любешівської селищної ради (вул. Незалежності, буд. 53, сел.. Любешів, Камінь-Каширський р-н, Волинська обл.., 44201) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) 7987 грн. 20 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду впродовж 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне рішення виготовлено і підписано 30.07.2026.

Суддя  І. О. Якушева