П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/1230/25
Провадження № 22-ц/4815/1248/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючий-суддя – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Хлуд І.П.,

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не 
заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Сарненської міської ради 
Сарненського району рівненської області,
– Орган опіки та піклування Володимирецької селищної 
ради Рівненської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Солодким Олександром Валерійовичем на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року (ухвалене у складі судді Ведяніної Т.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Орган опіки та піклування Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області, Орган опіки та піклування Володимирецької селищної ради Рівненської області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Орган опіки та піклування Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області, Орган опіки та піклування Володимирецької селищної ради Рівненської області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Позов обґрунтовував тим, що сторони по справі перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2006 року Виконавчим комітетом Зносицької сільської ради Сарненського району Рівненської області, актовий запис №10, який був розірваний рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2024 року. 
Під час шлюбу у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазначав, що відповідачка неналежним чином виконує батьківські обов`язки: неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, всупереч інтересам дітей витрачала грошові кошти, отримані внаслідок продажу нею сімейних цінностей та дитячих речей, на спиртні напої, участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.
ОСОБА_2 залишила дітей орієнтовно з вересня 2023 року, після чого їхнім життям не цікавиться.
На даний час діти проживають разом із ним та його дружиною, із якою він займається їх утриманням та вихованням, діти проживають у належних матеріально-побутових умовах.
У той же час мати дітей – ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню неповнолітніх дітей та їх виховання.
Просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дітей, вирішивши питання розподілу судових витрат.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Сарненської міської ради Сарненського району рівненської області, Орган опіки та піклування Володимирецької селищної ради Рівненської області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку – щомісяця, починаючи з 06 березня 2025 року і до повноліття дітей. 
Рішення, відповідно до ч.1 ст.430 ЦПК України, в частині стягнення аліментів в сумі платежів за один місяць звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_2 1211 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – відмовлено повністю, за безпідставністю заявлених вимог.
Рішення мотивовано тим, що під час судового провадження встановлено, що сторони мають неповнолітніх дітей, які перебувають на утриманні батька, через що суд вважав обґрунтованими заявлені позивачем вимоги щодо стягнення аліментів на утримання цих дітей, оскільки в даному випадку відповідачем порушені права дитини на належне матеріальне забезпечення. Судом не встановлено підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав,  ОСОБА_1 , через представника – адвоката Солодкого О.В., оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що в порушення ст.ст. 150, 155 СК України, ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків: не займається вихованням дітей; зловживає алкогольними напоями; залишала дітей без догляду, веде аморальний спосіб життя, за що неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності.
На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 долучав до позовної заяви копії відповідних постанов Сарненського районного суду Рівненської області про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_6 ухилялася від належного виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання та проживання неповнолітніх дітей; перебувала у стані алкогольного сп`яніння, ображала дітей нецензурною лайкою, тягала за волосся, погрожувала піти з дому; залишила дітей без догляду та не займалася вихованням дітей, не поверталяся наніч додому. 
Судом не взято до уваги, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за невиконання нею батьківських обов`язків, припинилося не через покращення її поведінки, а лише тому, що вона перестала проживати разом з дітьми.
Про продовження аморальної поведінки відповідачки свідчить той факт, що ОСОБА_2 самовільно залишала військову частину, у якій проходить службу та вживала алкогольні напої, що підтверджується постановою Старовижівського районного суду Волинської області від 26 серпня 2025 року по справі № 168/792/25, постановою Старовижівського районною суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року у справі №168/984/25. 
Крім того, судом залишено по за увагою відомості вказані у Висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Судом не взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 , яка є донькою сторін по справі, ОСОБА_7 , яка є сестрою позивача, які пояснили, що ОСОБА_2 після народження дітей ними не опікувалася, часто перебувала у стані сп`яніння, поводилась неадекватно. 
Просить суд скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року у справі №572/1230/25, в частині відмови у задоволенні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасувати та ухвалити нове – яким такі позовні вимоги задовольнити та позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
10 липня 2026 року ОСОБА_2 подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі. 
У заяві вказувала, що судом ухвалено обґрунтоване та справедливе рішення у справі. Зазначала, що вона виховувала та продовжує виховувати своїх дітей та брати участь у їхньому житті.
Оскільки вона є війсковослужбовицею, позбавлена можливості бути присутньою в суді, а тому просить суд здійснювати розгляд за її відсутності, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
З 22 вересня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 12 березня 2024 року (а.с. 15, том 1).
Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2007 року), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серії НОМЕР_2 від 05 липня 2011 року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво серії НОМЕР_3 від 03 серпня 2017 року) (а.с. 16-18, том 1).
Неповнолітні діти сторін по справі зареєстровані у АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №5154 від 03 грудня 2024 року, виданої адміністратором ЦНАП Сарненської міської ради (а.с. 19, том 1).
Однак, фактично діти проживають разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 09.08.2024 року, яким встановлено, що діти проживають разом із батьком, де забезпечені усім необхідним для навчання, виховання та розвитку (а.с. 20, том 1). 
Як вбачається з копій наявних у матеріалах справи постанов про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та їх спільного проживання, ОСОБА_2 неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, зокрема, передбачених ч. 1 ст. 184 КУпАП, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 30-37).
ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , з підстав ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, наявністю фактів притягнення її адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків та насильство в сім`ї.
У свою чергу мати дітей ОСОБА_2 проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітніх дітей заперечує. Вказує, що прагне налагодити контакт з дітьми та брати участь у їх вихованні, а наведені позивачем епізоди мали місце в минулому та були наслідком складних життєвих обставин.
На підтвердження факту участі у житті дітей, ОСОБА_2 долучила до матеріалів справи скріншот з додатку Приват24 про перерахування на рахунок ОСОБА_8 грошових коштів, у розмірі 5025,13 грн (а.с. 65, том 1), а також скріншот з месенджеру "Viber" про дзвінок до сина ОСОБА_9 (а.с. 64, том 1), а також скріншот з додатку "Нова пошта" про поштовий переказ іграшок для дітей (а.с. 72, том 1).
Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Володимирецької селищної ради від 28.11.2025 року "Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 " визнано за доцільне позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 134-140, том 1).
Апеляційний суд, оцінюючи вищезазначений висновок органу опіки та піклування у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами, згідно вимог ст. 89 ЦПК України, зазначає наступне.
Звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав, позивач покликався на положення пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) згідно якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. 
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші). 
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
У справі "Савіни проти України" (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. 
У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. 
Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. 
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. 
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 (справа №753/2025/19) дійшов наступного висновку: "Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини".
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. 
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує невиконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. 
Оцінюючі особу відповідачки та її поведінку, в контексті практики ЄСПЛ з вирішення аналогічних спорів, апеляційний суд вважає, що позивачем доведено винну поведінка відповідачки ОСОБА_2 , яка полягає у свідомому ухиленні від виконання нею батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей. Разом із тим, враховуючи її категоричні заперечення проти позбавлення батьківських прав, що свідчить про збереження інтересу до дітей, факт перебування відповідачки на службі у складі ЗСУ, в частині, що знаходиться за межами місця проживання дітей, що ускладнює можливість систематичного та вільного спілкування між нею та дітьми, апеляційний суд дійшов висновку, що повний розрив сімейних відносин між матір`ю та дітьми, шляхом позбавлення батьківських прав відповідачки, за встановлених обставин є передчасним.
Разом з тим, поведінка ОСОБА_2 , яка полягає зокрема у зловживанні алкоголем, вчиненні адміністративних правопорушень щодо дітей, не сумісна з належним виконанням батьківських обов`язків щодо виховання та піклування про неповнолітніх дітей та прямо суперечить їх інтересам.
Встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей –  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Залишення ОСОБА_2 вказаного попередження без уваги, подальше ухилення від виконання нею батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей, може бути в майбутньому підставою для прийняття судом рішення про позбавлення її батьківських прав.
Апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити шляхом доповнення його резолютивної частини попередженням відповідачки про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дітей.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Солодким Олександром Валерійовичем задовольнити частково.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року змінити шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом такого змісту:
"Попередити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей –  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ".
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2026 року.

Головуючий-суддя      Шимків С.С.

Судді:         Боймиструк С.В. 

Хилевич С.В.