ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/14228/26
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фону в Миколаївській області № 064250012128 від 24.03.2026 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» з 24 березня 2026 року.
На обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки при його прийнятті не було враховано, що на період літніх канікул проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, а під час навчання не знімався з реєстрації у м. Коростень. На переконання позивача, факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення підтверджує видане йому посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Просить позов задовольнити, оскільки загальний період проживання на території радіоактивного забруднення становить 3 роки 8 місяців.
Суддя своєю ухвалою від 27.04.2026 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 27.05.2026 постановлено витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області належним чином завірені копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 064250012128 від 24.03.2026.
Копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 064250012128 від 24.03.2026 надійшли до суду 04.05.2026.
Відзив на позовну заяву надійшов до суду 11.05.2026 (вх. від 14.05.2026). Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що Рішення від 24.03.2025 №064250012128 прийнято з урахуванням наступних правових норм та фактичних обставин. Просить відмовити у задоволенні позову.
У період із 13.07.2026 по 27.07.2026 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 13.03.2026 про призначення пенсії за віком.
Заяву ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Миколаївській області та прийнято рішення №064250012128 від 24.03.2026 про відмову у призначенні пенсії.
У рішенні вказано: "
- до страхового стажу не зараховано період роботи з 06.07.1992 по 01.12.1994, згідно трудовою книжкою НОМЕР_2 від 18.06.1990, оскільки запис про звільнення засвідчено підписом відповідальної особи;
- при визначені періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, згiдно із довідкою про реєстрацію місця проживання від 19.01.2026 № 177, не враховано періоди:
- навчання з 01.09.1987 по 14.02.1990, в м. Козятин Вінницької області, згідно із диплом НОМЕР_3 від 14.06.1990, оскільки м. Козятин Вінницької області, не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення;
- проходження військової служби строкової з 16.05.1990 по 16.05.1992, згідно із військові квитком НОМЕР_4 від 16.05.1990, оскільки місцезнаходження військової частини встановити не можливо;
- не враховано дані заяви від 16.03.2026, в якій заявник повідомляє, про те, що щоденно їздив на навчання в м. Козятин з м. Коростень Житомирської області, оскільки визначень періодів проживання за наданим документом не передбачено Порядком №22-1.
Період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення становить 33 роки 11 місяців 04 дні (з 26.04.1986 по 31.08.1987, з 15.02.1990 по 15.05.1990, з 17.05.1992 по 02.12.1994 та з 11.04.1996 по 19.01.2026), в тому числі станом на 01.01.1993 - 02 роки 02 місяці 21 день.
Заявник працює.
На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Висновок: відсутнє право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку
відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993 не менше 3 років."
Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним, а свої права - порушеними, позивач звернулась до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.
Абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що особа отримує право на призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у випадку дотримання таких умов:
- наявності у такої особи статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;
- наявності у такої особи необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3 років.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1).
Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:
- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 та для підтвердження наявності у нього права, як у особи, яка проживала/працювала у зоні гарантованого добровільного відселення, на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, позивач до заяви про призначення йому пенсії додав, зокрема, наступні документи:
- копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) № НОМЕР_5 , замість № НОМЕР_6 ;
- довідку відділу реєстрації місця проживання Коростенської міської ради Житомирської області №177 від 19.01.2026, у якій вказано, що позивач "постійно проживав (ла) та був (ла) зареєстрований (на) в Житомирській області, Коростенського району м. Коростень: із 12.01.1972 по 02.12.1994, із 11.04.1996 по даний час;
- довідку Державного професійно-технічного навчального закладу "Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту" від 25.02.2026 №48, у якій вказано, що позивач із 01.09.1987 по 14.06.1990 навчався у Професійно-технічному училищі №17 без проживання в гуртожитку закладу освіти; із 15.02.1990 по 13.06.1990 був направлений на виробничу практику на станцію Локомотивне депо Коростень;
- заяву ОСОБА_1 від 16.03.2026 у якій вказано, що він в період навчання в Козятинському училищі проживав за місцем реєстрації в м. Коростень, а на навчання щоденно їздив дизель-потягом Коростень - Козятин, що не заважало навчальному процесу.
Щодо періоду проходження військової служби.
Наявною у матеріалах справи копією військового квитка НОМЕР_4 підтверджується, що в період з 16.05.1990 по 16.05.1992 позивач проходив строкову військову службу.
Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 виснував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).
Доказів, що під час проходження строкової військової служби позивач перебував на території радіоактивного забруднення, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, матеріали адміністративної справи не містять. Таких доказів не було надано позивачем і до заяви про призначення пенсії за віком.
Отже, є обґрунтованим незарахування відповідачем періоду з 16.05.1990 по 16.05.1992, як такого, що позивач знаходився на території радіоактивного забруднення, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Щодо інформації, яка міститься у довідці Органу самоорганізації населення - Спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів Коростенської міської ради від 31.03.2026 №38/5 (а.с. 17) та доданого до довідки Акта (а.с. 18), суд зазначає наступне.
Правові норми абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 покладають на особу, яка звертається за призначенням пенсії, обов`язок надати пенсійному органу документи, які підтверджують періоди її проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення.
Однак, ні акт із показаннями свідків, а ні довідка Органу самоорганізації населення - Спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів Коростенської міської ради від 31.03.2026 №38/5 не надавалась позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії. Відповідно вказані документи не розглядалась відповідачем при вирішенні питання наявності у позивача достатнього строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, а відтак і не враховувалась при прийнятті Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області оскаржуваного рішення від 24.03.2026 №064250012128. Більш того, вказані документи були складені вже після прийняття відповідачем рішення від 24.03.2026 №064250012128 та були надані виключно до суду.
У контексті вказаного суд звертає увагу, що при розгляді даної справи суд надає правову оцінку оскаржуваному рішенню Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 24.03.2026 №064250012128 про відмову в призначенні ОСОБА_2 пенсії на предмет його законності, обґрунтованості та правомірності в цілому, з точки зору здійснення пенсійним органом належного розгляду та оцінки саме тих документів, які надавались позивачем для підтвердження наявності у неї права на призначенні пенсії відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відтак, оскільки акт із показаннями свідків та довідка Органу самоорганізації населення - Спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів Коростенської міської ради від 31.03.2026 №38/5 не надавалась позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою про призначення пенсії, вказані документи не можуть бути враховані судом при розгляді даної справи та наданні оцінки правомірності прийнятого рішення від 24.03.2026 №064250012128.
Щодо посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 65 Закону №796-XII посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
У відповідності до пункту 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551 (далі - Порядок №551, чинний на момент виникнення спірних правовідносин) посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими актами законодавства.
За змістом абзацу 6 Порядку №551 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.
Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII для підтвердження особливого статусу заявника додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.
З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а та від 30.09.2020 №572/1921/17 та від 30.08.2022 №357/6372/17.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що наявне у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), є достатнім доказом наявності у нього необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років.
Надаючи оцінку вказаним доводам позивача суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ (в редакції, що була чинна станом на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:
- особи, які постійно проживали на території зони гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території цієї зони не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ);
- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років (п.3 ч. 1 ст. 11 Закону №796-ХІІ).
В свою чергу, пунктом 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною гарантованого добровільного відселення, надався наступним категоріям осіб:
1) особам, які постійно проживали на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);
2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
3) особам, які постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше трьох років.
4) особам, які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.
Зміст правової норми пункту 5 Порядку № 501 свідчить, що нею визначено декілька підстав для видачі особі посвідчення потерпілого категорії 3 серії Б, серед яких не тільки проживання/робота особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, а ще й постійне проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії, тобто станом на 26.04.1986.
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3, не є документом, який беззаперечно підтверджує факт проживання її проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років, оскільки таке посвідчення могло бути видане їй на підставі постійного проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на день аварії (на 26.04.1986).
Щодо періоду проживання на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993.
Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для зарахування до періоду проживання на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, періоди навчання з 01.09.1987 по 14.02.1990, в м. Козятин Вінницької області.
Суд зауважує, що важливим при визначенні наявності чи відсутності у позивача права на застосування пільги, встановленої статтею 55 Закону №796, є період з 28.06.1986 по 01.01.1993, оскільки приписами вказаної встановлено, що право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, мають особи, які постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.
У постановах від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Верховний Суд у постанові від 11.11.2024 у справі №460/19947/23 зазначив, що оскільки навчання зазвичай є тривалим періодом, протягом якого особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).
Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії позивачем додано, зокрема:
- копію посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) № НОМЕР_5 , замість № НОМЕР_6 ;
- довідку відділу реєстрації місця проживання Коростенської міської ради Житомирської області №177 від 19.01.2026, у якій вказано, що позивач "постійно проживав (ла) та був (ла) зареєстрований (на) в Житомирській області, Коростенського району м. Коростень: із 12.01.1972 по 02.12.1994, із 11.04.1996 по даний час;
- довідку Державного професійно-технічного навчального закладу "Козятинське міжрегіональне вище професійне училище залізничного транспорту" від 25.02.2026 №48, у якій вказано, що позивач із 01.09.1987 по 14.06.1990 навчався у Професійно-технічному училищі №17 без проживання в гуртожитку закладу освіти; із 15.02.1990 по 13.06.1990 був направлений на виробничу практику на станцію Локомотивне депо Коростень;
- заяву ОСОБА_1 від 16.03.2026 у якій він зазначає, що в період навчання в Козятинському училищі проживав за місцем реєстрації в м. Коростень, а на навчання щоденно їздив дизель-потягом Коростень - Козятин, що не заважало навчальному процесу.
Враховуючи інформацію про період навчання позивача у м. Козятин Вінницької області, відомості про період та місце проходження ним виробничої практики, період проходження строкової військової служби, а також довідку відділу реєстрації місця проживання Коростенської міської ради Житомирської області №177 від 19.01.2026, суд висновує, що вказані документи підтверджують, що у період із 26.04.1986 по 31.08.1987, із 15.02.1990 по 15.05.1990 та із 17.05.1992 по 01.01.1993 позивач знаходився на території радіоактивного забруднення, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, оскільки відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, м. Коростень Житомирської області відноситься до такої зони.
При цьому, судом не враховується інформація, яка міститься у заяві позивача від 16.03.2026 (а.с. 62), оскільки вказана у ній інформація не підтверджується належними доказами.
Отже, належними доказами підтверджується, що період проживання та навчання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення за період із 26.04.1986 по 01.01.1993 становить 2 роки 2 місяці, що є недостатнім для виникнення у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
В контексті вищезазначеного суд зазначає, що оскільки наданими до заяви про призначення пенсії документами не підтверджується проживання ОСОБА_1 станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, то пенсійним органом був зроблений обґрунтований висновок про відсутність у неї права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відтак, враховуючи вищезазначене правове регулювання та встановлені судом обставини справи суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 24.03.2026 №064250012128 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яке обґрунтоване саме відсутністю у неї станом на 01.01.1993 необхідного строку проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, є правомірним та не підлягає скасуванню.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
вирішив:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ЄДРПОУ: 13844159) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

30.07.26