КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2026 року м. Київ № 320/11391/26
Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛАДІУМ», підприємство об`єднання громадян «Інститут культурної спадщини» Всеукраїнської ради з охорони культурної спадщини України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
До Київського окружного адміністративного суду звернулася компанія ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) (далі – позивач) з позовом до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі – відповідач) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:
- визнати протиправними дії Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо затвердження та включення земельної ділянки, належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1;
- визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, зокрема, в проектній та науковій документації, що затверджена Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 в частині включення належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040 до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1;
- визнати протиправним включення та виключити в затвердженій Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, проектній та науковій документації із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 - земельну ділянку, належну компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040;
- зобов`язати Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування, виключивши земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про протиправність дій та наказу відповідача щодо включення належної йому на праві власності земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1. На думку позивача, зазначені дії та наказ відповідача призвели до обмеження його права володіння належним йому майном та фактично позбавили можливості, як власника земельної ділянки, використовувати її за цільовим призначенням відповідно до вимог чинного законодавства.
Позивач зазначив, що відповідачем проігноровано права та інтереси компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), а також залишено поза увагою, що він придбав земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру і відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 14.08.2015 було видано Містобудівні умови та обмеження для забудови земельної ділянки на вул. Шовковичній, 41/1 у Печерському районі, що містять історико-містобудівне обґрунтування здійснення будівництва на цій земельній ділянці, та які були погоджені з Державною службою охорони культурної спадщини, виходячи з планування Генерального плану міста. 
Позивач вважає, що відповідачем неправомірно віднесено земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), розташованої за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, оскільки відповідно до Генерального плану міста Києва зазначена земельна ділянка була визначена для іншого функціонального використання, а її відчуження органами місцевого самоврядування здійснювалося саме з метою реалізації будівельного проекту. У зв`язку з цим, на переконання позивача, віднесення вказаної земельної ділянки до зони охорони пам`ятки не відповідає її визначеному містобудівною документацією функціональному призначенню та суперечить обставинам її набуття для здійснення будівництва.
На думку позивача, земельна ділянка, що належить йому на праві власності та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, має використовуватися за своїм цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, адже необґрунтоване обмеження органом місцевого самоврядування права власності та права на реалізацію інвестиційного проекту істотно порушує права та інтереси компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), зокрема, конституційне право на провадження підприємницької діяльності. 
Позивач наголошує, що станом на дату прийняття Департаментом охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказу від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1» законодавством не було передбачено правового механізму встановлення меж та режимів використання зон охорони пам`яток у спосіб, застосований відповідачем. Зокрема, Порядок визначення меж зон охорони пам`яток, затверджений наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 26.02.2001 №41 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15.03.2001 за №234/5425, на момент прийняття оскаржуваного наказу був скасований на підставі наказу Державного комітету України з будівництва та архітектури від 21.11.2002 №79. Водночас відповідні зміни до Земельного кодексу України, якими було врегульовано питання встановлення та визначення меж зон охорони об`єктів культурної спадщини, були внесені лише у 2021 році та набрали чинності у 2022 році. Таким чином, позивач вважає, що на момент прийняття оскаржуваного наказу від 18.12.2019 №96 законодавством не було встановлено належного правового механізму, який би надавав відповідачу повноваження щодо включення належної позивачу земельної ділянки до зони охорони зазначеної пам`ятки.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.03.2026 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) та поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом. Відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо позову: на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛАДІУМ» (далі – третя особа-1); на стороні відповідача - підприємство об`єднання громадян «Інститут культурної спадщини» Всеукраїнської ради з охорони культурної спадщини України (далі – третя особа-2).
У поданих до суду письмових поясненнях представник третьої особи-2 зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040 правомірно була включена до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені», а процедура розроблення, погодження і затвердження науково-проектної документації у повному обсязі відповідає діючому законодавству. 
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у поданому до суду відзиві зазначив, що об`єкт «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені (Центральна міська клінічна лікарня)» є пам`яткою архітектури та історії місцевого значення, збереження якої неможливе без забезпечення належного захисту прилеглої території та збереження її найближчого оточення.
Відповідач зазначив, що спірний наказ прийнято Департаментом охорони культурної спадщини на виконання вимог статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та з метою реалізації завдань, визначених статтями 54 та 112 Земельного кодексу України. При цьому, межі та режими використання зон охорони пам`ятки були визначені на підставі науково-проектної документації, розробленої відповідно до вимог законодавства України, чинного на момент її розроблення. У зв`язку з цим відповідач вважає, що, видаючи спірний наказ, Департамент охорони культурної спадщини діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений законом.
Разом із тим, відповідач вважає відсутніми правові підстави для визнання протиправним включення спірної земельної ділянки до зони охорони пам`ятки та її виключення із затвердженої спірним наказом науково-проєктної документації, оскільки така документація була розроблена відповідно до вимог законодавства, чинного на момент її розроблення. 
Окрім того, на думку відповідача, позовні вимоги в частині зобов`язання внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування також не підлягають задоволенню, оскільки їх реалізація фактично призведе до втручання у дискреційні повноваження органу охорони культурної спадщини та може суперечити встановленим режимам збереження пам`ятки.
Відповідач зауважив, що землі, на яких розташовано об`єкти культурної спадщини, за законом відносяться до земель історико-культурного призначення, незалежно від того, яке цільове призначення цих земель було визначено рішеннями органів місцевого самоврядування, містобудівною документацією, а сам факт придбання земельної ділянки з метою будівництва не зупиняє дію норм закону щодо охорони культурної спадщини. Відображення у генеральному плані цільового призначення земельної ділянки чи обставини її придбання не є правовою підставою для виключення цієї ділянки із зони охорони пам`ятки. Чинне на момент видачі оскаржуваного наказу законодавство не містило заборон щодо встановлення охоронної зони на земельних ділянках, які мають кадастрові номери та перебувають у власності чи користуванні інших осіб. 
За посиланням відповідача, оскаржуваний наказ не позбавляє позивача права власності на земельну ділянку, а лише запроваджує контроль за її використанням з метою захисту традиційного характеру середовища пам`ятки. Вважає, що такий захід є необхідним для забезпечення балансу між приватним інтересом забудовника та значно вагомішим суспільним інтересом – збереженням культурної спадщини міста Києва.
Окрім того, відповідач посилається на невідповідність позовної заяви вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), оскільки позивачем недоплачено судовий збір у розмірі 2 662,50 грн.
Дослідивши вказане клопотання, суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви без руху, оскільки вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.
Тобто, з урахуванням вимог похідного характеру, позивачем виконано вимоги статті 161 КАС Українеи та сплачено судовий збір у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір».
Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).
У поданих до суду письмових поясненнях позивач зауважив, що станом на момент отримання містобудівних умов та обмежень, жодних обмежень щодо реалізації будівельного проєкту на земельній ділянці, що належить йому на праві власності, в контексті включення до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» земельної ділянки, не було. Саме цей факт і став основною підставою для прийняття рішення стосовно придбання земельної ділянки позивачем, як інвестиційно-привабливого об`єкта для будівництва. Наголошено, що незважаючи на це, відповідачем, вже після продажу земельної ділянки, надання забудовникові містобудівних умов та обмежень, що були погоджені всіма компетентними відділами відповідача, здійснено обмеження можливості реалізувати позивачем свого права, як власника, і при цьому не вказано обґрунтування причини обмеження будівництва на всій земельній ділянці, а не на її частині.
На переконання позивача, відповідач обрав найбільш обтяжливий захід для нього, за умов, коли ймовірно, досягти мети оскаржуваним наказом можна було частковим обмеження сусідньої земельної ділянки. Наголошено, що відповідач наклав обмеження на земельну ділянку, що знаходиться в приватній власності добросовісного набувача, не дослідивши можливостей зниження тягаря на власника, що надає обґрунтовані підстави вважати, що при належному вивченні можливості частково обтяження належності позивачеві ділянки таке рішення було б можливим.
Окрім того, позивач зазначив, що до 02.03.2022 у відповідача були відсутні повноваження на прийняття оскаржуваного наказу, оскільки рішення про віднесення сусідніх земельних ділянок до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення мали прийматись у формі розпорядження голови місцевої державної адміністрації, а не у формі наказу Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). З метою дотримання Положення про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням КМДА від 07.03.2018 № 381 відповідач був вправі розробити проєкт розпорядження голови держадміністрації, однак не приймати відповідне рішення самостійно.
Відповідач у своїх письмових поясненнях зауважив, що пунктами 4, 5 частини першої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» чітко визначено належність до повноважень саме органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій визначення меж територій пам`яток місцевого значення та затвердження їхніх зон охорони, а також встановлення режиму використання пам`яток місцевого значення, їхніх територій і зон охорони. Таким уповноваженим органом охорони культурної спадщини на території міста Києва як станом на момент видання оскаржуваного наказу, так і на сьогодні є Департамент.
Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, а також оцінивши наявні в матеріалах належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов таких висновків.
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2014 (реєстрові номери 1320, 1321), засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л. О., компанія «Вангард Кепітал Партнерз ЛТД» набула права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою м. Київ, вулиця Шовковична 41/1, площею 06085 га, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру.
Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Шовковичній, 41/1 у Печерському районі від 14.08.2015 №569/15/12/009-15, для замовника – ТОВ «ГЛАДІУМ», наміри забудови – будівництво торговельного центру з офісними приміщеннями та закладами ресторанного господарства. 
У подальшому, відповідно до статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини», протоколу засідання Науково-методичної ради при Київському науково-методичному центрі по охороні, реєстрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій від 17.12.2019 №9 та протоколу засідання Консультативної ради з питань охорони культурної спадщини від 17.12.2019 №16/19 з метою збереження пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 Департаментом охорони культурної спадщини прийнято наказ від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
На підставі зазначеного наказу до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), розташованої за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, було включено земельну ділянку, що належить компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), розташовану за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040.
Не погоджуючись з діями та наказом відповідача щодо включення належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) на праві власності земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке. 
Відносини у сфері охорони культурної спадщини регулюються Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-III (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу) (далі - Закон №1805-III).
Положеннями статті 1 Закону №1805-III визначено, що об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Пам`ятка культурної спадщини (далі – пам`ятка) – об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України
Частиною другою статті 2 Закону №1805-III визначені види об`єктів культурної спадщини, серед яких, зокрема, об`єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися в автентичному стані і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів.
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 112 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) з метою охорони і захисту об`єктів культурної спадщини від несприятливих антропогенних впливів навколо об`єктів культурної спадщини створюються охоронні зони.
Частиною другою статті 54 ЗК України визначено, що навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: визначення меж територій пам`яток місцевого значення та затвердження їхніх зон охорони; встановлення режиму використання пам`яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони.
Частиною першою статті 32 Закону №1805-III передбачено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.
Таким чином, визначаючи межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення на підставі оскаржуваного наказу, відповідач діяв у відповідності до приписів статті 32 Закону №1805-III та з метою реалізації завдань, визначених статтями 54, 112 ЗК України. 
Як зазначено позивачем, до 02.03.2022 у відповідача були відсутні повноваження на прийняття оскаржуваного наказу, оскільки рішення про віднесення сусідніх земельних ділянок до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення мали прийматись у формі розпорядження голови місцевої державної адміністрації, а не у формі наказу Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Так, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 №381 затверджено Положення про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Відповідно до пункту 1 цього Положення Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді.
У силу вимог частини першої статті 42 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 № 586-XIV (далі – Закон №586-XIV) структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій здійснюють керівництво галузями управління, несуть відповідальність за їх розвиток.
Згідно з пунктом 5 Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 №887, основним завданням структурного підрозділу є забезпечення реалізації державної політики у визначеній одній чи кількох галузях на відповідній території.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що, Департамент, як структурний підрозділ, створений з метою реалізації функцій Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері охорони культурної спадщини.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі №640/28045/20.
Делегування повноважень виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Департаменту здійснюється на підставі, зокрема, Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про місцеві державні адміністрації».
Частиною першою статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що система місцевого самоврядування включає в тому числі виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Статтею 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій.
У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.
Типові положення про структурні підрозділи місцевої державної адміністрації та рекомендаційний перелік її структурних підрозділів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.
На виконання статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 р. № 887 затверджено типове положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації та методичні рекомендації з розроблення положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації у сфері культури затверджені Наказом Міністерства культури України 20.12.2012 № 1560.
Відповідно до пункту 1 Типового положення структурний підрозділ місцевої держадміністрації (далі - структурний підрозділ) утворюється головою місцевої держадміністрації, входить до її складу і в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечує виконання покладених на цей підрозділ завдань.
Пунктом 2 Типового положення передбачено, що структурний підрозділ підпорядкований голові місцевої держадміністрації, а також підзвітний і підконтрольний відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.
Відповідно до пункту 4 Типового положення основним завданням структурного підрозділу є забезпечення реалізації державної політики у визначеній одній чи кількох галузях на відповідній території.
Відповідно до пункту 6 типового положення структурний підрозділ відповідно до визначених галузевих повноважень виконує такі завдання, в тому числі:
1) організовує виконання Конституції і законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та здійснює контроль за їх реалізацією;
2) забезпечує у межах своїх повноважень захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб;
Відповідно до пункту 10 типового положення керівник структурного підрозділу, зокрема:
- здійснює керівництво структурним підрозділом, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, сприяє створенню належних умов праці у підрозділі;
- подає на затвердження голові місцевої держадміністрації положення про структурний підрозділ;
- видає у межах своїх повноважень накази, організовує контроль за їх виконанням.
Відповідно до пункту 1.2 методичних рекомендацій з розроблення положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації у сфері культури Положення про структурні підрозділи з питань культури розробляються на основі Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2012 року № 887, та з обов`язковим врахуванням у них галузевих повноважень, необхідних для реалізації державної політики, в тому числі у сфері охорони культурної спадщини.
Відповідно до статті 40 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» перші заступники та заступники голови, інші посадові особи місцевих державних адміністрацій здійснюють функції і повноваження відповідно до розподілу обов`язків, визначених головами місцевих державних адміністрацій, і несуть відповідальність за стан справ у дорученій сфері перед головою місцевої державної адміністрації, органами виконавчої влади вищого рівня.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про столицю України – місто - герой Київ» Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам.
Пунктом 3 частини другої статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.
Відповідно до статті 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.
Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади.
Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою.
Діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) регламентується розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08.10.2013 р. № 1810 «Про затвердження Регламенту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» (зі змінами) (далі - Розпорядження).
Відповідно до Пункту 1.2 розпорядження основні засади організації діяльності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), його апарату та структурних підрозділів визначаються законами України «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про місцеві державні адміністрації», міськими цільовими програмами, положеннями про структурні підрозділи виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями Київського міського голови, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та цим Регламентом.
Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 глави 3 Розділу XII Регламенту виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) заслуховує на засіданнях Колегії звіти (інформацію) керівників структурних підрозділів про стан справ у відповідній сфері.
Підготовка матеріалів з таких питань здійснюється у порядку, встановленому главою 2 розділу III Регламенту та Положенням про Колегію виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Керівник структурного підрозділу виконавчого органу звертається до Київського міського голови та першого заступника голови лише у разі, коли вичерпано всі можливості для самостійного розв`язання проблеми в межах наданих йому повноважень.
Відтак, суд доходить висновку, що наказ, як і розпорядження, по своїй суті є розпорядчим документом, актом організаційно-розпорядчого характеру, що видається суб`єктом у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності та спрямований на реалізацію суспільних відносин віднесених до його відання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2024 у справі №320/11627/24.
Тобто, ухвалюючи наказ від 18.12.2019 № 96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1», директор Департаменту був наділений відповідними повноваженнями.
Посилання позивача на рішення Київської міської ради від 02.03.2022 № 6022/6063, яким Департаменту охорони культурної спадщини було делеговано повноваження у сфері охорони культурної спадщини, зокрема, щодо прийняття оскаржуваного наказу, суд вважає безпідставним. Як зазначалося вище, визначаючи межі та режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення на підставі оскаржуваного наказу, відповідач діяв відповідно до приписів статті 32 Закону України № 1805-III, а також з метою реалізації завдань, визначених статтями 54, 112 Земельного кодексу України, які є нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Разом з тим, як встановлено судом, Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Шовковичній, 41/1 у Печерському районі від 14.08.2015 №569/15/12/009-15, для замовника – ТОВ «ГЛАДІУМ», наміри забудови – будівництво торговельного центру з офісними приміщеннями та закладами ресторанного господарства.
При цьому, вказана земельна ділянка (з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру) була придбана позивачем у власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2014 (реєстрові номери 1320, 1321).
Суд звертає увагу, що порядок отримання містобудівних умови та обмежень врегульовано пунктом 8 частини першої статті 1 та частиною першою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.1011 №3038-VI (далі – Закон №3038-VI), відповідно до яких містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки належать до основних складових вихідних даних, та є документом, який містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
Приписи про те, що містобудівні умови та обмеження є основними складовими вихідних даних, наведені й у Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єктів, затвердженому наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 16.05.2011 №45 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.03.2012 №122), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.06.2011 за №651/19389.
Пунктом 9 вказаного Порядку передбачено, що проектна документація на будівництво об`єктів розробляється з урахуванням, зокрема, вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотриманням вимог законодавства, будівельних норм тощо.
Норми про те, що проектна документація на будівництво об`єктів розробляється з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником, містяться й у частині першій статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Відповідно до пункту 2 Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи. затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 №560, під терміном «проект будівництва» слід розуміти проектну документацію на будівництво об`єктів та комплексів (будов), розроблену для нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту на таких стадіях проектування, як техніко-економічне обґрунтування, техніко-економічний розрахунок, ескізний проект, проект, робочий проект. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №640/19594/20 вказано, що «містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - багатофункціонального комплексу, на земельній ділянці на бул. Лесі Українки, 7-9 у Печерському районі м. Києва (сусідня земельна ділянка), були затверджені наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22 серпня 2018 року за № 812 та містили, в тому числі вимоги щодо необхідності виконання вимог Законів України «Про охорону культурної спадщини», рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року №979, від 12 травня 2006 року №817, постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 (зі змінами і доповненнями)».
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 26 Закону №3038-VI суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 
3) затвердження проектної документації; 
4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Згідно з частинами першою, п`ятою, восьмою статті 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
Містобудівні умови та обмеження містять: 
1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 
2) інформацію про замовника; 
3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 
4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; 
5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 
6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 
7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 
8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природнозаповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); 
9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. 
Перелік зазначених умов є вичерпним. 
Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. 
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку, що проектна документація на об`єкт будівництва розробляється з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних, складовою частиною яких є містобудівні умови та обмеження. 
У свою чергу містобудівні умови та обмеження визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва у відповідності до вимог, встановлених законодавством та містобудівною документацією, тобто, гранично допустимі (дозволені) вимоги до майбутнього проекту, та є чинними до завершення будівництва об`єкта. 
Вказана позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 15.12.2018 у справі №522/6212/17.
Отже, за своєю юридичною природою містобудівні умови і обмеження - це акт індивідуальної дії, який видається уповноваженими органами містобудування та архітектури та покладає на замовника будівництва певні обов`язки і обмеження. Правовідносини, що виникають на підставі містобудівних умов і обмежень, носять довготривалий характер, оскільки діють до закінчення будівництва об`єкту. Відповідно, якщо містобудівні умови і обмеження містять протиправні положення, то вони порушують права позивача, як замовника будівництва і вимоги закону, протягом всього строку своєї дії, а не лише в момент їх видачі. Протягом всього строку дії містобудівних умов позивач змушений виконувати їх протиправні вимоги і нести ризик накладення санкцій з боку контролюючих органів у разі такого невиконання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №640/3844/20 вказано, що за своєю правовою природою містобудівні умови та обмеження є індивідуальним актом (актом індивідуальної дії), результатами правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. 
Верховний Суд наголосив, що головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання їх за допомогою конкретних питань, що викають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових обов`язків, обумовлених цими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 9901/801/18).
Суд зазначає, що позивач набув право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, виходячи з Генерального плану міста.
При цьому, суд враховує, що вказана земельна ділянка була придбана позивачем саме з метою її використання за цільовим призначенням. 
У постанові Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №320/8650/20 зазначено, що містобудівна документація, яку розроблено та затверджено у встановленому порядку, враховує державні, громадські та приватні інтереси. Тому видання містобудівних умов та обмежень на підставі та у повній відповідності до містобудівної документації свідчить про взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій.
Станом на момент затвердження Генерального плану міста Києва до 2020 року вимоги до складу, змісту, порядку розроблення, погодження і затвердження містобудівної документації з планування території міст і селищ, зокрема, генеральних планів, встановлювалися ДБН Б.1-3-97 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів», затверджених наказом Держбуду України від 25.09.1997 №165.
За змістом визначення, наведеного у пункті 1.1 вищевказаних ДБН, генеральний план міста, селища є основним планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з урахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту, функціональне призначення і будівельне зонування території, містить принципові рішення, в тому числі, щодо охорони природи та історико-культурної спадщини. 
3 приписів пункту 1.3 ДБН Б.1-3-97 також вбачається, що матеріали генерального плану використовуються як вихідні дані, у тому числі, при розробленні схем і програм охорони пам`яток історії і культури.
Згідно з абзацами 1, 8 пункту 1.4 ДБН 1-3-97 генеральний план повинен відповідати вимогам щодо збереження історико-культурної спадщини.
Згідно з положеннями абзацу першого пункту 1.5 ДБН 1-3-97 генеральний план є комплексним планувальним документом. Його положення базуються на аналізі і прогнозуванні історико-культурних факторів і орієнтовані виключно на вирішення питань планування території населеного пункту. 
Так, у постанові від 31.01.2023 р. у справі №640/8728/21 Верховний Суд зазначив, що Генеральний план міста Києва до 2020 року є нормативно-правовим актом, який офіційно оприлюднено, а історико-архітектурні опорні плани, у яких визначено межі історичних ареалів, є науково-проектною документацією, яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць, є основою для проектних рішень у генеральних планах та детальних планах територій історичних населених місць. Проекти реконструкції забудови та території історичних ареалів населених пунктів базуються на матеріалах історико-архітектурних опорних планів як науково-проектної документації з визначенням меж та режимів використання зон охорони пам`яток культурної спадщини.
Оскільки Генеральний план міста Києва є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування з питань планування території населеного пункту, він є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території, як це встановлено ч.1 ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Проте, незважаючи на вищевикладене, відповідач, всупереч чинним Містобудівним умовам та обмеженням забудови земельної ділянки на вул. Шовковичній, 41/1 у Печерському районі м. Києва від 14.08.2015 № 569/15/12/009-15, якими визначено наміри забудови — будівництво торговельного центру з офісними приміщеннями та закладами ресторанного господарства та Генеральному плану затвердив та включив земельну ділянку, яка на праві власності належить позивачу, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), що розташована за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1. При цьому зазначені Містобудівні умови та обмеження були затверджені до прийняття оскаржуваного наказу.
Суд звертає увагу, що вказані Містобудівні умови та обмеження та Генеральний план не передбачали включення належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040 до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
Отже, такі дії відповідача, які полягають у прийнятті оскаржуваного наказу, обмежують права позивача, як суб`єкта господарювання, та суперечать загальним принципам господарювання, які, станом на момент виникнення спірних правовідносин, були визначені у Господарському кодексі України.
На переконання суду, допущені відповідачем порушення не забезпечили вчинення послідовних дій, спрямованих на дотримання балансу інтересів під час реалізації наданих йому повноважень та забезпечення охорони права власності на майно, гарантованого статтею 41 Конституції України. Унаслідок цього було порушено майнові права позивача, якого протиправно позбавлено можливості користуватися та розпоряджатися належним йому майном відповідно до його цільового призначення — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру. При цьому, відповідачем не було доведено необхідності обмеження будівництва на всій земельній ділянці, а не на її частині.
Суд також враховує, що відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Sporrong and Lonnroth v. Sweden», заяви № 7151/75, № 7152/75; «James and others v. the United Kingdom», заява № 8793/79; «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06; «Сєрков проти України», заява № 39766/05; «Трегубенко проти України», заява № 61333/00; «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, «Борисов проти України», заява № 2371/11) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74).
У пункті 102 рішення у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції констатовано, що суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є «практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі «Броньовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland»), заява N 31443/96, пункт 115).
У справі «Борисов проти України» (заява № 2371/11), яка насамперед стосувалася скарги за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо знесення нерухомого майна заявника на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і згодом було скасоване як незаконне, Суд встановив, що втручання у мирне володіння майном заявника спрямоване на забезпечення дотримання будівельних норм, тим самим відновлення верховенства права, здійснюється «відповідно до загальних інтересів» (див. рішення у справі «Саліба проти Мальти» (Saliba v. Malta), заява № 4251/02, пункт 44). У цій справі суди ухвалили рішення про знесення, оскільки вважали, що заявник не отримав усіх необхідних дозволів від відповідних органів державної влади. Тому цей захід був вжитий «відповідно до загальних інтересів» (пункт 41).
Водночас у цій справі ЄСПЛ визнав, що втручання у майнові права заявника було серйозним і суворим, оскільки позбавило заявника права in rem (право на річ), а тому є непропорційним (пункт 46), що зумовило констатацію порушення статті 6 Конвенції.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 квітня 2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).
Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року Основний Закон України доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.
Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права під час розгляду справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини, яка стосується обмеження власності, з урахуванням того, що обмеження, які застосовані суб`єктом владних повноважень до позивача та є предметом спору у цій справі, з урахуванням специфіки виду діяльності позивача стосуються і питання втручання у його власність (майнове права, інтерес).
За таких обставин, оскаржуваний наказ від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 не відповідає вимогам якості та юридичної визначеності, є таким, що прийнято недобросовісно, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення щодо його прийняття, непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Як наслідок, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо затвердження та включення земельної ділянки, належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 є протиправними. 
У відзиві на позовну заяву відповідач, спростовуючи наведені у позові доводи позивача про неправомірність віднесення земельної ділянки до зони охорони пам`ятки архітектури місцевого значення через відображення у Генеральному плані міста її з іншим цільовим призначенням, посилається на постанову Верховного Суду від 06.12.2023 року у справі №380/4498/20. 
Однак суд зазначає, що обставини справи №380/4498/20 не є ідентичними цій справі, а в зазначеній постанові Верховного Суду сформовано висновки (п. 93) про те, що проведенню містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на об`єкті всесвітньої спадщини, його території, в буферній зоні передує інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. У той же час, у справі №320/11391/26 спірні правовідносини стосується земель охорони пам`ятки місцевого значення.
Посилання позивача на неповідомлення його про проведення дослідження земельної ділянки та виготовлення проектної і наукової документації є безпідставним, оскільки чинним на момент його проведення законодавством не було встановлено такого обов`язку відповідача.
Окрім того, у позовній заяві позивач посилається на те, що межі історичного ареалу міста Києва не були визначені у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Судова палата вважає неправильними, оскільки прийнята на виконання статті 32 «Про охорону культурної спадщини» постанова Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318, якою затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, не набрала чинності станом на момент прийняття рішення Київської міської ради, яким було затверджено Генеральний план міста Києва. 
Суд із такими доводами не погоджується, з огляду на таке.
Верховний Суд у своїй постанові від 08.11.2024 у справі №640/31187/21 зазначив, що: « - незатвердження науково-проектної документації з визначення меж історичного ареалу відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не зумовлює автоматично нечинності Генерального плану або його скасування, не нівелює вимоги законодавства стосовно обов`язковості цього документа і врахування його вимог під час провадження містобудівної діяльності;
- незатвердження науково-проектної документації із визначенням меж історичного ареалу відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не можуть скасовувати закріпленого на нормативному рівні правового статусу відповідної території як об`єкта культурної спадщини, виводити її з під державної охорони (охорони законом) й порушувати баланс інтересів, досягнутий при затвердженні Генерального плану міста Києва, який розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, є чинним і обов`язковим до виконання, надавати необґрунтовану перевагу приватним інтересам над громадським інтересом територіальної громади міста Києва до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, який визнається Україною згідно з домовленостями Сторін, досягнутими у Рамковій конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства;
- оскільки на час виникнення спірних правовідносин і прийняття рішення у справі Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, у якому наявний історико-архітектурний опорний план (науково-проектна документація) з інформацію про зони охорони і межі історичного ареалу, є діючим, ніким не скасованим, а також враховуючи, що станом на час прийняття Генерального плану міста Києва, Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, який визначає процедуру розробки та затвердження зон охорони і меж історичного ареалу, не набув чинності, визначені у Генеральному плані міста Києва зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва слід визнавати затвердженими й такі повинні враховуватись суб`єктами господарювання під час здійснення містобудівної діяльності;
- відповідно до імперативних вимог пункту 17 частини другої статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» будівельні та будь-які інші роботи в межах історичного ареалу населеного пункту не можуть здійснюватися без отримання дозволу від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.».
Суд не вбачає підстав для відступу від вищезазначених правових висновків.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування, виключивши земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, суд зазначає таке. 
Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09. 2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Олссон проти Швеції» (Olssonv. Sweden) від 24 березня 1988 року дійшов висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.
Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави. Під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обгрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
З огляду на наведене, дискреційні повноваження можуть полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що вони здійснюються без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу – внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування, виключивши земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1. Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17, від 14 серпня 2019 року у справі № 0640/4434/18, від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18, від 03.04.2020 № 640/18866/18, від 16.03.2021 № 640/565/19.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З огляду на викладене суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 14 червня 2007 року по справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» зазначав, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.
Враховуючи викладене, зобов`язання відповідача внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування, виключивши земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 не є втручанням у дискреційні повноваження Департаменту та відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення позивача в правах.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправним включення на підставі оскаржуваного наказу до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, земельної ділянки, що належить компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), розташованої за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням — для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісно-розважального центру, кадастровий номер 8000000000:82:026:0040, суд зазначає, що така позовна вимога охоплюється вимогою про визнання протиправними дій Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо затвердження та включення зазначеної земельної ділянки до зони охорони вказаної пам`ятки, яку судом задоволено в межах розгляду цієї справи. 
Окрім того, з метою забезпечення ефективного захисту та реального поновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині виключення в затвердженій Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, проектній та науковій документації із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 - земельну ділянку, належну компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, задовольнити шляхом зобов`язання Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виключити в затвердженій Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, проектній та науковій документації із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 - земельну ділянку, належну компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, оскільки такий спосіб захисту є належним, ефективним та спрямованим на реальне поновлення порушених прав та законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та забезпечує усунення наслідків протиправного включення земельної ділянки до зони охорони пам`ятки відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10649,50 грн.
Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 10649,50 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ГЛАДІУМ», підприємство об`єднання громадян «Інститут культурної спадщини» Всеукраїнської ради з охорони культурної спадщини України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо затвердження та включення земельної ділянки, належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
Визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, зокрема, в проектній та науковій документації, що затверджена Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 в частині включення належної компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040 до зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
Зобов`язати Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса:04070, місто Київ, вулиця Спаська, 12, код ЄДРПОУ 42475311) внести зміни до документації із землеустрою та історико-містобудівного обґрунтування, виключивши земельну ділянку, яка належить компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) (адреса: Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, 20-22 Бедфорд Роу, Лондон, номер компанії: 7994255) та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040, із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1.
Зобов`язати Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса:04070, місто Київ, вулиця Спаська, 12, код ЄДРПОУ 42475311) виключити в затвердженій Наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.2019 №96 «Про межі і режими використання зон охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, проектній та науковій документації із зони охорони пам`ятки архітектури та історії місцевого значення «Комплекс Олександрівської міської лікарні, в якій працювали відомі лікарі та вчені» (Центральна міська клінічна лікарня), м. Київ, вул. Шовковична, 39/1 - земельну ділянку, належну компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) (адреса: Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, 20-22 Бедфорд Роу, Лондон, номер компанії: 7994255), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 41/1, загальною площею 0,6085 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування багатофункціонального торговельно-офісного-розважального центру, з кадастровим номером 8000000000:82:026:0040
Стягнути на користь компанії ВАНГАРД КЕПІТАЛ ПАРТНЕРЗ ЛТД (VANGUARD CAPITAL PARTNERS LTD) (адреса: Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії, 20-22 Бедфорд Роу, Лондон, номер компанії: 7994255) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10649,50 грн (десять тисяч шістсот сорок дев`ять гривень п`ятдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (адреса:04070, місто Київ, вулиця Спаська, 12, код ЄДРПОУ 42475311).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.