Справа № 521/12484/26
Номер провадження № 2-а/521/157/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді: Шевчук Н.О.,
секретаря судового засідання: Жекової А.О.
за участю учасників, представників учасників справи:
від ОСОБА_1 – не з`явився;
від  ІНФОРМАЦІЯ_1 – не з`явився.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У липні 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 – адвокат Воронцова Яна Вадимівна звернулася до Хаджибейського районного суду міста Одеси з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 № R623427 від 11.07.2026 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, закриття провадження по справі та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.
Зокрема, обґрунтовуючи вимоги адміністративного позову, позивач вказав, що 12.07.2026 року ним було отримано постанову №R623427 від 11.07.2026 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, зміст якої зведений до загальних, шаблонних фраз, які жодним чином не обґрунтовують індивідуальні обставини справи та фактичні причини притягнення позивача до відповідальності.
Позивач зауважив, що ніколи не отримував від відповідача жодних повісток та направлень на проходження ВЛК, а у матеріалах справи повністю відсутні будь-які докази протилежного. Оскаржувана постанова також не містить жодної конкретної інформації про направлення чи вручення на адресу позивача будь-яких документів із зазначенням їх реквізитів чи дат. Відтак, на переконання позивача, враховуючи вищевикладене, постанова №R623427 від 11.07.2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП винесена без достатніх для того підстав, а тому вона є незаконною та підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Після надходження та реєстрації зазначеної позовної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст. 18 КАС України.  
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 24.07.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення; розгляд адміністративної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 04.08.2026 року о 11 год. 30 хв., з повідомленням (викликом) сторін; витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 інформацію щодо направлення на адресу ОСОБА_1 повістки про виклик до ТЦК та СП для проходження ВЛК, а саме: копію такої повістки про виклик до ТЦК та СП для проходження ВЛК, докази її направлення, отримання, копію направлення на ВЛК ОСОБА_1 , копію журналу реєстрацій направлень на ВЛК за час надання такого направлення ОСОБА_1 за наявності; витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_1 адміністративні матеріали відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП на підставі постанови по справі про адміністративне правопорушення № R R623427 від 11.07.2026 року, за наявності.
28.07.2026 року за вх.№55074 через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 – адвоката Воронцової Яни Вадимівни до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій остання просить суд: постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 №R623427 від 11.07.2026 року по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (за наявності поданої особою заяви, в якій вона визнає що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності), якою на ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 17000 грн. – визнати протиправною та скасувати; провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП – закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 безпідставно перераховані кошти у розмірі 8 500 грн. 00 коп.; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 усі судові витрати.
28.07.2026 року за вх.№54888 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача – Гуртовника Юрія Едуардовича до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву та витребувані судом документи, відповідно до ухвали суду від 24.07.2026 року. Відзив судом долучено до матеріалів адміністративної справи.
Зокрема, за доводами відзиву на позов, представник відповідача вказав, що він категорично не погоджується з вимогами позивача та вважає уточнену позову заяву проявом процесуальної недобросовісності, спрямованої не на захист порушеного права, а на легалізацію триваючого ухилення від виконання конституційного обов`язку.
На переконання відповідача, позов не підлягає задоволенню з огляду на те, що паперова повістка для проходження ВЛК позивачу дійсно не направлялася, проте, у контексті цієї справи даний факт є не «порушенням процедури», а прямим наслідком та доказом умисного ухилення самого позивача від виконання обов`язку по проходженню ним ВЛК, оскільки позивач з 2013 року перебуває на обліку, і за цей час жодного разу не проходив ВЛК. 
Відповідач вказав, що в умовах воєнного стану обов`язок проходити медичний огляд є щорічним, безумовним та імперативним для кожного військовозобов`язаного громадянина. Водночас, позивач повністю ігнорував цей обов`язок, перебуваючи в «тіні» поза межами контролю держави.
Одночасно із цим, відповідач зауважив, що паперова повістка не є єдиним джерелом обов`язку, адже військовий обов`язок виникає безпосередньо з норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Зважаючи на те, що позивач, маючи вищу юридичну освіту (магістр міжнародного права) достеменно знав про свій триваючий обов`язок з`явитися на ВЛК, але свідомо не робив цього і на даний час не збирається робити це надалі. 
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 04.08.2026 року у справі №521/12484/26 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення в редакції від 28.07.2026 року (вх.№55074) було залишено без руху після відкриття провадження з мотивів, зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 14.09.2026 року у справі №521/12484/26 заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Воронцової Яни Вадимівни від 05.08.2026 року вх. №57148 про повернення позовної заяви у справі №521/12484/26 у новій редакції від 27.07.2026 року було задоволено; позовну заяву у справі №521/12484/26 у новій редакції від 27.07.2026 року, подану представником ОСОБА_1 – адвокатом Воронцовою Яною Вадимівною повернуто заявнику без розгляду; продовжено розгляд справи №521/12484/26 за позовними вимогами ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладеними за текстом позовної заяви, поданої до Хаджибейського районного суду міста Одеси від 20.07.2026 року за вх. №52592.
10.09.2026 року до Хаджибейського районого суду міста Одеси через підсистему «Електронний Суд» від представника позивача надійшла заява вх. №66466 у якій сторона позивача просить суд: під час винесення судового рішення прохальну частину в частині стягнення судових витрат врахувати в редакції: “Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати: 534,28 грн. – судовий збір; 8 000,00 грн. – витрати на правничу допомогу”. Заяву долучено судом до матеріалів адміністративного позову.
Зокрема, за доводами заяви, представник позивача, посилаючись на вимоги ст. 44, 139 КАС України, зауважила, що під час подання нею позову, в ньому було вказано про те, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надаються низка документів, а саме: копія договору про надання правничої допомоги №б/н від 13.07.2026 року; копія додаткової угоди №1 від 13.07.2026 року; копія рахунку від 13.07.2026 року; копія платіжної інструкції № 8528-2C6T-M40E-15XA від 14.07.2026 року. 
Позивач вважає, що витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 8000 грн. є безпосередньо пов`язаними з розглядом даної адміністративної справи, є обґрунтованими та співмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, необхідним для їх виконання, а також значенням справи для позивача.
В судове засідання, призначене на 14.09.2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та своєчасно. За доводами заяви представника позивача від 10.09.2026 року за вх. №66461, остання просила суд розглядати справу без участі позивача та її представника, що розглянуто судом та задоволено.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно. Будь-яких заяв або клопотань суду не заявив, про причини своєї неявки – не повідомив.
Оскільки явка учасників справи судом обов`язковою не визнавалася, суд прийшов до переконання про розгляд даної адміністративної справи без участі представника відповідача, який був про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином та своєчасно.
Розглянувши заяву представника позивача, позиціоновану останньою як «уточнена позовна заява», суд розцінює її як заяву про розподіл судових витрат у даній справі, а саме щодо витрат на правничу допомогу адвоката та витрат по відшкодуванню сплаченого позивачем судового збору, а тому приймає таку заяву та долучає до матеріалів адміністративного позову. 
Дослідивши доводи, наведені в адміністративному позові, відзиві на адміністративний позов, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів позову, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, потребує задоволення, враховуючи таке.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Із наявної в матеріалах справи копії Військово – облікового документа, сформованого 12.07.2026 року із застосунку «Резерв +» вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний перебуває на обліку у званні солдата у ІНФОРМАЦІЯ_3 , потребує проходження базової загальновійськової підготовки, солдат резерву. Дата уточнення даних: 16.07.2024 року.
З Облікової картки з системи «Оберіг» вбачається, що ОСОБА_1 стоїть на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 10.04.2013 року, є таким, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації, потребує проходження базової загальновійськової підготовки: всі види Збройних Сил України, родів військ і служб, для яких не визначені особливі вимоги щодо проходження військової служби. Перебуває у сигнальному списку.
Постановою начальника ОСОБА_2 від 11.07.2026 року № R623427 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (за наявності поданої особою заяви, в якій вона зазначає що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності) відносно ОСОБА_1 встановлено, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ОСОБА_1 не пройшов від проходження ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ “Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист”, чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Враховуючи, що громадянин ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, постановлено накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 - 1 КУпАП. 
Відповідно до наявної у матеріалах справи квитанції від 13.07.2026 року №49b1cc62_9aeb_45d3_9fe4_4b435a22ec2f_0, ОСОБА_1 сплатив штраф у розмірі 8500 грн. 
Інших належних та допустимих письмових доказів матеріали адміністративної справи не містять.
Також у матеріалах справи наявні письмові документи на підтвердження надання позивачу правничої допомоги, а саме: копія договору про надання правничої допомоги №б/н від 13.07.2026; копія додаткової угод №1 від 13.07.2026; копія рахунку від 13.07.2026; копія платіжної інструкції № 8528-2C6T-M40E-15XA від 14.07.2026; копія акту приймання-передачі виконаних робіт від 09.09.2026.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для скасування постанови від 11.07.2026 року № R623427 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 - 1 КУпАП. 

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.
Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 своєї постанови № 14 від 23 грудня 2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Відповідний правовий висновок викладено у п. 39 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а.
Згідно із ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як визначено ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ст. 283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень КУпАП вищевказані обставини встановлюються на підставі доказів.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення).
За ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
З урахуванням викладеного, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення) повинне бути належним чином зафіксоване.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Частиною 1 ст. 210-1 КУпАП встановлено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно із ч.3 ст. 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначені норми є бланкетними, при їх застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку, а також законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, вчинене в особливий період.
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України № 2232-ХІІ).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до абз.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України постановлено з 24.02.2024 року ввести в Україні воєнний стан. У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та такий воєнний стан діє і до теперішнього часу.
Отже, станом на 11.07.2026 року, тобто на дату вчинення інкримінованого позивачеві адміністративного правопорушення діяв особливий період.
За змістом ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Згідно із ст. 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 19 Порядку №1487 громадяни України, винні в порушенні правил військового обліку громадян України, а також у вчиненні інших порушень законодавства про військовий обов`язок і військову службу, несуть відповідальність згідно із законом.
Так, судом з матеріалів адміністративної справи встановлено, що постановою начальника ОСОБА_2 від 11.07.2026 року № R623427 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП (за наявності поданої особою заяви, в якій вона зазначає що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності) відносно ОСОБА_1 встановлено, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ОСОБА_1 не пройшов від проходження ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ “Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист”, чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Враховуючи, що громадянин ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, постановлено накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 - 1 КУпАП.
При цьому, судом також із матеріалів справи встановлено, що відповідно до Військово – облікового документа, сформованого 12.07.2026 року із застосунку «Резерв +», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний перебуває на обліку у званні солдата у ІНФОРМАЦІЯ_3 , потребує проходження базової загальновійськової підготовки, солдат резерву. Дата уточнення даних: 16.07.2024 року.
З Облікової картки з системи «Оберіг» вбачається, що ОСОБА_1 стоїть на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 10.04.2013 року, є таким, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації, потребує проходження базової загальновійськової підготовки: всі види Збройних Сил України, родів військ і служб, для яких не визначені особливі вимоги щодо проходження військової служби. Перебуває у сигнальному списку.
Статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані, зокрема:
з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;
проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях;
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Частиною 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки;
прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
21.03.2024 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-IX (набрав чинності 04.05.2024 року), згідно п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення якого, в редакції Закону № 4235-IX від 12.02.2025 року, установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
З огляду на зазначені норми чинним законодавством встановлено обов`язок громадян прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, а також проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який, зокрема, регулює процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів (далі – Порядок № 560).
Пунктом 20 Порядку № 560 передбачено, що з оголошенням мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: резервісти та військовозобов`язані, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Згідно п. 21 Порядку № 560, за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Пунктом 23 Порядку № 560 передбачено, що поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форми власності), визнаються:
перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;
смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).
Відповідно до п.24 Порядку № 560, у разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Пунктом 27 Порядку № 560 встановлено, що під час мобілізації громадяни викликаються до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів з метою: взяття на військовий облік; проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби; уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки); призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби; виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1) (п. 28 Порядку № 560).
За положеннями п. 30 Порядку № 560, повістка може формуватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів або оформлюватися на бланку, який заповнюється представником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
У разі формування повістки за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на повістку кваліфікований електронний підпис у день її формування.
Реєстраційний номер повістки фіксується в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п. 302 Порядку № 560, повістки, сформовані за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, можуть:
централізовано друкуватися і надсилатися військовозобов`язаним та резервістам засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення;
друкуватися та вручатися військовозобов`язаним та резервістам під час оповіщення у роздрукованому вигляді.
Згідно п. 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:
1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;
2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:
день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;
день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.
У даному разі, судом, з матеріалів адміністративної справи встановлено, що позивачу ІНФОРМАЦІЯ_4 повістки не надсилалися та не вручалися, в тому числі і щодо проходження ВЛК, що також не заперечується відповідачем у даній справі.
Так, розглянувши адміністративну справу по суті позовних вимог, суд дійшов до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити, оскільки, будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивача було викликано до ІНФОРМАЦІЯ_4 для проходження ВЛК, матеріали адміністративної справи не містять. 
Отже, зважаючи на встановлені вище судом обставини, суд виснує про те, що позивач фактично не отримував виклику (повістки) та не був належним чином повідомлений про необхідність прибуття до ТЦК та СП для проходження ВЛК, що виключає необхідність притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Пунктом 41 Порядку № 560, зазначено, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є: у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.
У разі відсутності належного оповіщення військовозобов`язаного про виклик до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не прибуття останнього не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки у такому випадку неможливим є встановлення порушення правил військового обліку в частині прибуття за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з огляду на відсутність належного виклику.
Таким чином, у спірних правовідносинах, які наразі розглядаються судом в рамках цієї адміністративної справи судом встановлено факт неотримання позивачем повістки для необхідності з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для проходження ВЛК.
При цьому, суд зауважує, що визнання факту неприбуття до ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачем у постанові про адміністративне правопорушення не може бути доказом визнання винуватості останнього в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні.
Одночасно з цим, суд зауважує, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам ч. 2 ст. 283 КУпАП, оскільки не містить належного та конкретного опису обставин правопорушення, зокрема часу, місця його вчинення, що унеможливлює перевірку законності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, зокрема, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справи і посилання на норму закону, яка передбачає відповідальність за це адміністративне правопорушення. Дотримання цих вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови в судовому порядку. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.05.2020 року у справі № 513/899/16-а.
Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.
При цьому, суд зауважує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, а факт визнання вини особою, яка притягається до адміністративної відповідальності за відсутності інших належних доказів винуватості такої особи не є належною та єдиною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини, зокрема, неналежне повідомлення позивача про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 для проходження ВЛК, процедурні порушення під час складення оскаржуваної постанови, суд дійшов висновку що постанова від 11.07.2026 року № R623427, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. за ч.3 ст. 210-1 КУпАП винесена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на що, провадження у справі про адміністративне правопорушення потребує закриття.
При цьому, суд зауважує, що іншим доводам, зазначеним позивачем в адміністративному позові, судом правова оцінка не надається, у зв`язку із тим, що під час судового розгляду судом встановлено самостійні підстави для задоволення позовних вимог, пов`язані із порушенням відповідачем процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Водночас, доводи відповідача, зазначені ним у відзиві на адміністративний позов, судом оцінюються критично, оскільки під час розгляду даної справи такі доводи не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
У ч. 3 ст. 286 КАС України передбачено вичерпний перелік рішень, які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
За таких обставин суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову та на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України слід скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Щодо витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає таке.
Так, на підтвердження надання адвокатом правничої допомоги позивачу у матеріалах спрваи наявні наступні документи: Ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Воронцовою Яною Вадимівною від 14.07.2026 року.
Згідно договору про надання правничої допомоги №б/н від 13.07.2026 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Воронцовою Я.В., адвокат, зокрема, зобов`язалася представляти інтереси клієнта в усіх без винятку судах України та надавати йому юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.
Відповідно до умов Додаткової угоди №1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 13.07.2026 року, гонорар адвоката складає 8500 грн. за послуги з представництва його інтересів у рамках справи щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
Згідно із рахунком за послуги з надання правничої допомоги від 13.07.2026 року адвокатом клієнту надано та роз`яснено процедуру сплати гонорару у розмірі 8500 грн. на рахунок адвоката за надані нею послуги з правничої допомоги.
Відповідно до платіжної інструкції № 8528-2C6T-M40E-15XA від 14.07.2026 року на рахунок ОСОБА_3 ОСОБА_1 було сплачено 8500 грн.
З Акта приймання – передачі робіт (послуг) з надання правничої допомоги за договором від 13.07.2026 року вбачається, що адвокатом клієнту було надано послуг на 8000 грн., з яких: вивчення матеріалів справи – 2500 грн., складення позову та клопотання про витребування доказів – 4000 грн., представництво інтересів у судових засіданнях – 2000 грн.
Підписано вказаний акт без застережень та зауважень як з боку адвоката, так і з боку клієнта.
Відповідно до ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 1 ч.3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч. 3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень ч.5 ст.134 КАС, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (с.7 ст. 134 КАС України).
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Враховуючи вищевикладене, суд, з урахуванням категорії та складності даної справи, вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 8 000 грн. є необґрунтованим та завищеним.
А тому, з урахуванням зазначеного, характеру спірних правовідносин, складності справи, обсягу доказів на підтвердження участі адвоката у даній справі, суд вважає, що обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу адвоката є сума у розмірі 3000 грн., оскільки саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним, співмірним та обґрунтованим до предмета спору.
Також, зважаючи на те, що справа, яка розглядається судом не є складною, типовою, позивач особисто під час розгляду справи участі у ній не брав, представник позивача також скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. свого підтвердження під час розгляду даної справи не знайшли, а тому у задоволенні частини вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката у вказаному вище розмірі слід відмовити.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, у даному разі, за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 532 грн. 48 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-78, 132, 139, 241-246, 250, 255, 286, 293-295 КАС України Хаджибейський районний суд міста Одеси
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до  ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.
Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення від 11.07.2026 року № R623427, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з  ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 532 грн. 48 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено та підписано 14.09.2026 року.

Суддя:       Н.О. Шевчук