КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/8597/24
номер провадження: 22-ц/824/2812/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року у складі судді Хоменко В.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . 
Позивач вказував, що 26 березня 2024 року сталося залиття належної йому квартири, у зв`язку з цим комісією ЖБК «Теремки-3» складено акт обстеження його квартири, в якому зазначено, що під час обстеження квартири виявлені: залиті стіни, стеля, підлога, вікно, меблі та речі (кімнати 12 кв.м і 18 кв.м, кухня), при цьому кухня протягом довгого часу заливається постійно, а також вказано, що затоплення належного йому житлового приміщення сталося з вини власника квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , яка вчасно не слідкує за обладнанням, що знаходиться в її квартирі.
Зазначав, що з метою визначення майнової шкоди внаслідок залиття, він замовив оцінку за результатами якої визначено, що розмір збитків становить 57 585 грн 00 коп., а вартість послуг з проведення оцінки становить 6 090 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного, позивач  ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 57 858 грн 00 коп. на відшкодування завданої майнової шкоди, а також 6 090 грн 00 коп. витрат, пов`язаних з проведенням оцінки майна.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 57 858 грн 00 коп. на відшкодування завданої майнової шкоди та 6 090 грн 00 коп. витрат, пов`язаних з проведенням оцінки майна.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211 грн 20 коп. сплаченого судового збору.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 26 березня 2024 року сталося залиття належної позивачу квартири АДРЕСА_1 із квартири № 50 , яка розташована поверхом вище та належить відповідачці. Згідно з актом ЖБК «Теремки-3» від 26 березня 2024 року зафіксовано залиття стін, стелі, підлоги, вікна, меблів і речей у кімнатах площею 12 кв.м і 18 кв.м та на кухні, а причиною залиття визначено неналежний контроль відповідачки за радіаторами, кранами, трубами та сантехнічним обладнанням у її квартирі. Відповідно до звіту про оцінку від 30 березня 2024 року розмір завданих збитків становить 57 585 грн 00 коп., а витрати на проведення оцінки у розмірі 6 090 грн 00 коп. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не з`явилася, відзиву не подала, доказів відсутності своєї вини, іншої причини залиття чи іншого розміру шкоди не надала та клопотання про проведення експертизи не заявляла, у зв`язку з цим суд визнав доведеними факт заподіяння шкоди, протиправність поведінки відповідачки, причинний зв`язок і її вину та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з неї на користь позивача 57 858 грн 00 коп. майнової шкоди, 6 090 грн 00 коп. витрат на оцінку.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав належним і достатнім доказом вини ОСОБА_1 акт від 26 березня 2024 року про залиття квартири № 46 та на його підставі дійшов висновку, що джерелом протікання була саме квартира № 50 . На думку відповідачки, зазначений акт складено з порушенням установлених вимог, а саме: у ньому не зазначено конкретної технічної причини залиття та місця аварії, не встановлено, на яких саме мережах чи обладнанні вона сталася, відсутні відомості про обстеження квартири № 50 , немає її підпису або відмітки про її відмову від підписання, відсутні підписи представників організації, яка обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання. Крім того, у даному акті не підтверджено повноважень ОСОБА_3 , яка підписала акт, а підпис ОСОБА_4 , прізвище якого зазначене в акті, на його копії відсутній. Тому вважає, що висновок суду про те, що вода потрапила до квартири позивача саме з квартири відповідачки лише з огляду на факт залиття стелі, грунтується на неналежних доказах.
Вказує, що суд не встановив безпосередньої причини залиття та не визначив межі відповідальності між власником квартири і організацією, яка обслуговує внутрішньобудинкові мережі. Посилається на те, що відповідальність за технічний стан внутрішньобудинкових систем водопостачання та централізованого опалення залежить від місця виникнення аварії, а акт від 26 березня 2024 року не містить відомостей про те, чи сталося залиття внаслідок несправності обладнання у квартирі № 50 , чи через несправність внутрішньобудинкових мереж. При цьому зазначення в акті про те, що кухня квартири позивача протягом довгого часу заливається постійно, на думку відповідачки, також не підтверджує її вини та вимагало з`ясування фактичної причини систематичного потрапляння води. Вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами неправомірність її поведінки та безпосередній причинний зв`язок між її діями або бездіяльністю і заподіяною шкодою, у зв`язку з чим відсутні необхідні складові цивільно-правової відповідальності за ст. 1166 ЦК України.
Зазначає, що суд безпідставно визнав доведеним заявлений позивачем розмір майнової шкоди та поклав в основу рішення звіт оцінювача ФОП ОСОБА_5 , оскільки зафіксовані у звіті пошкодження та обсяг відновлювальних робіт не відповідають змісту акта про залиття від 26 березня 2024 року. Зокрема, в акті не конкретизовано залиття кімнати площею 17,83 кв.м, кімнати площею 11,72 кв.м, балкона площею 3,91 кв.м, санвузла площею 1 кв.м та ванної кімнати площею 2,43 кв.м, тоді як у звіті вартість ремонту цих приміщень включено до загального розміру збитків. Звертає увагу, що в окремих приміщеннях оцінювач вологоміром не зафіксував замокання стелі чи стін, водночас встановив плісняву, сліди давньої вологи та інші пошкодження, які, на її думку, не доводять їх виникнення саме внаслідок залиття 26 березня 2024 року. Також відповідачка оспорює необхідність окремих передбачених звітом ремонтних робіт, зокрема заміни шпалер, лінолеуму, елементів оздоблення та ремонту інших поверхонь, і наголошує на відсутності доказів фактичного придбання зазначених матеріалів або проведення відповідного ремонту, у зв`язку з чим висновок про стягнення 57 858 грн 00 коп. майнової шкоди вважає необґрунтованим.
Вказує, що судом розглянуто справу за відсутності належного повідомлення її про дату, час і місце судових засідань, унаслідок чого вона була позбавлена можливості подати відзив, заперечення та докази, заявити клопотання про проведення експертизи і реалізувати інші процесуальні права. Зазначає, що направлені на її адресу поштові відправлення поверталися до суду неврученими, у тому числі, судова повістка про судове засідання на 17 лютого 2025 року, а повідомлення про окремі засідання 18 вересня 2024 року та 20 листопада 2024 року надсилалися SMS-повідомленнями на номер 380936245354, який, за твердженням відповідачки, їй не належить. Стверджує, що вона не знала про судові засідання 26 червня 2024 року, 18 вересня 2024 року, 20 листопада 2024 року та 17 лютого 2025 року.
Позивач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 63 948 грн 00 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ст. 11 ЦК України).
За приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.3 ст.77 ЦПК України).
Положеннями ч.2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції установлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20 березня 2002 року. 
26 березня 2024 року комісією ЖБК «Теремки-3» у складі голови комісії - голови правління ЖБК «Теремки-3» ОСОБА_6 , старшого майстра ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та мешканки квартири № 46 ОСОБА_3 складено акт про залиття квартири АДРЕСА_1 . В акті зафіксовано залиття стін, стелі, підлоги, вікна, меблів та речей у кімнатах площею 12 кв.м і 18 кв.м та на кухні. Також зазначено, що кухня протягом тривалого часу заливається постійно. Згідно з висновком комісії, залиття квартири № 46 сталося з квартири № 50 , власницею якої є ОСОБА_1 , у зв`язку з неналежним наглядом за розташованими в її квартирі радіаторами, комунікаційними кранами, трубами та сантехнічним обладнанням. Отже наведені в акті обставини пов`язують джерело надходження води до квартири позивача саме з квартирою № 50 , що належить ОСОБА_1 (а.с.13). 
Таким чином встановлені судом першої інстанції вказані обставини та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що джерело надходження води до квартири позивача знаходилося саме у квартирі № 50 , власницею якої є ОСОБА_1 , у зв`язку з чим заподіяння майнової шкоди пов`язується з неналежним утриманням нею обладнання, розташованого у належній їй квартирі.
Судом першої інстанції установлено, що з метою визначення розміру майнових збитків позивач ОСОБА_2 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_5 , за результатами чого складено звіт про оцінку збитків, відповідно до якого станом на 30 березня 2024 року їх розмір, з урахуванням фізичного зносу, визначено у сумі 57 585 грн 00 коп. (а.с.14-55). За проведення незалежної оцінки позивач сплатив 6 090 грн 00 коп. (а.с.56).
Згідно зі ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).
Частиною 2 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Відповідно до ст. 151 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.
Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані і своєчасно усувати недоліки у його роботі. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 201/658/16-ц (провадження № 61-40389св18)
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже чинне законодавство покладає обов`язок щодо належного утримання квартири та розміщеного в ній інженерно-технічного обладнання, зокрема елементів системи опалення, саме на власника такого майна.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для настання деліктної відповідальності за ст.1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.
Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.
Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема, в постанові від 09 квітня 2024 року в справі № 584/947/20 (провадження № 61-10387св22).
Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт.
Додатком 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій встановлено форму згаданого акта. Тобто факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення, водопостачання та водовідведення, представника (власника) будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб як від потерпілої, так і від винної сторін є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта; прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря, квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім`я, по батькові власника, наймача, орендаря квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода, обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість; висновок комісії щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено що згадані особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин.
Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення.
Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що в актах повинна бути вказана чітка причина залиття, як того вимагає Додаток 4 до п. 2.3.6 зазначених Правил: «чітко зазначити причини, а саме, несанкціоноване втручання мешканців квартири номер у роботу системи (заміна радіаторів, трубопроводів, вентилів, рушникосушарок тощо), незадовільне технічне обслуговування систем, передчасний вихід з ладу радіаторів опалення, трубопроводів, вентилів, гнучких підводок та ін.».
У даному випадку колегія суддів враховує, що акт про залиття квартири № 46 від 26 березня 2024 року за своїм змістом містить відомості, необхідні для встановлення обставин спірної події, а саме: дату його складення, склад комісії ЖБК «Теремки-3», адресу квартири, яка зазнала залиття, характер та обсяг виявлених пошкоджень, а також конкретне джерело і причину залиття. Зокрема, в акті зазначено, що залиття квартири № 46 сталося з квартири № 50 , власницею якої є ОСОБА_1 , у зв`язку з неналежним наглядом останньої за розташованими у її квартирі радіаторами, комунікаційними кранами, трубами та сантехнічним обладнанням. 
Цей акт у сукупності з іншими матеріалами справи є належним та допустимим доказом факту залиття, його джерела та причинного зв`язку між неналежним утриманням відповідачкою належного їй майна і завданою позивачу шкодою.
При цьому ОСОБА_1 не спростувала належними та допустимими доказами зафіксовані в акті обставини та не надала доказів того, що залиття сталося з іншої причини, зокрема внаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж чи з вини іншої особи. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невідповідність вказаного вище акта встановленим вимогам, відсутність обстеження квартири № 50 , неналежний склад комісії та неможливість встановлення на підставі акта конкретного джерела протікання, не заслуговують на увагу, оскільки вони самі по собі не спростовують зафіксованого комісією факту надходження води саме з квартири відповідачки та причин залиття, а зводяться до власної оцінки цього доказу. 
Заперечуючи достовірність акта комісії ЖБК «Теремки-3» від 26 березня 2024 року та ставлячи під сумнів викладені в ньому обставини щодо джерела і причин залиття квартири позивача, ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів на підтвердження іншого перебігу подій. Зокрема, відповідачка не заявляла клопотань про виклик та допит членів комісії, які складали і підписували зазначений акт, з метою з`ясування обставин проведеного ними обстеження, встановлення джерела протікання чи перевірки достовірності викладених в акті відомостей, не просила допитати інших осіб, яким могли бути відомі обставини залиття, не надала альтернативного акта обстеження, висновку спеціаліста або експерта та не ініціювала проведення відповідної судової експертизи. 
За таких обставин самі лише твердження ОСОБА_1 про неналежність складу комісії, відсутність окремих підписів чи недостовірність висновків акта, не підкріплені будь-якими об`єктивними доказами, не спростовують зафіксованих у ньому фактичних обставин та по суті зводяться до незгоди відповідачки з оцінкою цього доказу.
Будь-яких нових доказів, які б підтверджували інше джерело залиття, відсутність її вини або спростовували причинний зв`язок між станом обладнання у квартирі № 50 та пошкодженням квартири позивача, відповідачкою не надано, у зв`язку з чим передбачена ст. 1166 ЦК України презумпція вини заподіювача шкоди не спростована.
Що стосується доводів апеляційної скарги про неналежність звіту про оцінку розміру матеріального збитку від 09 квітня 2024 року та неможливість його використання як доказу розміру завданої позивачу шкоди, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. 
Як убачається з матеріалів справи, оцінку проведено суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , яка має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 179/2023, виданий Фондом державного майна України 27 березня 2023 року, а безпосередньо оцінювач ОСОБА_5 має відповідні кваліфікаційні свідоцтва Фонду державного майна України, зокрема МФ № 8149 від 24 грудня 2011 року, МФ № 8180 від 25 лютого 2012 року та ЦМК № 630 від 24 грудня 2011 року, зареєстрована у Державному реєстрі оцінювачів з 28 квітня 2012 року за № 9223 та на час проведення оцінки мала 16 років практичного досвіду у сфері оцінки майна. Об`єктом оцінки у завданні на оцінку, самому звіті та висновку про вартість майна прямо визначено розмір матеріального збитку, завданого квартирі АДРЕСА_1 ; метою оцінки було визначення розміру матеріального збитку, оцінку проведено 30 березня 2024 року, а звіт складено 09 квітня 2024 року із застосуванням витратного підходу та визначенням відновної вартості на базі ринкової вартості. 
За результатами оцінки розмір матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу визначено у сумі 57 858 грн 00 коп. 
При цьому звіт містить фотоматеріали фактичного стану пошкоджених приміщень, на яких зафіксовано сліди залиття, плями та сліди вологи на стінах і стелі, відшарування та пошкодження шпалер, сліди затікання в районі плінтусів та інших елементів оздоблення, а також проведення оцінювачем інструментального вимірювання рівня вологості, що у своїй сукупності свідчить про безпосереднє обстеження саме пошкодженого об`єкта.
Тому наведені відповідачкою окремі розбіжності щодо позначення будинку чи корпусу на окремих фотоматеріалах мають характер технічної неточності та не спростовують ані ідентифікації об`єкта оцінки, яка неодноразово і однозначно зазначена у самому звіті, ані факту його фактичного обстеження, ані визначеного кваліфікованим оцінювачем розміру матеріального збитку. 
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ст.ст. 102-106 ЦПК України висновок експерта як процесуальне джерело доказів має відповідати встановленим процесуальним законом вимогам. При цьому ЦПК України допускає як проведення експертизи за призначенням суду, так і подання учасником справи висновку експерта, складеного на його замовлення. Однак у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду, а експерт повинен бути обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Разом із тим ОСОБА_1 , заперечуючи визначені у звіті характер, обсяг пошкоджень та розмір завданого позивачу матеріального збитку, не скористалася передбаченими процесуальним законом засобами доказування на підтвердження своїх заперечень: не надала іншого звіту про оцінку майна, висновку експерта, складеного на її замовлення, рецензії на спірний звіт чи будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про неправильність застосованої оцінювачем методики, недостовірність зафіксованих пошкоджень або інший розмір заподіяної шкоди. 
Більше того і під час апеляційного перегляду справи відповідачка, ставлячи під сумнів висновки оцінювача та наполягаючи на недостовірності визначеного розміру збитків, не заявила клопотання про призначення судової будівельно-технічної чи оціночно-будівельної експертизи для встановлення причин, характеру та обсягу пошкоджень квартири, вартості необхідних відновлювальних робіт або перевірки правильності визначеного позивачем розміру шкоди. 
За таких обставин самі лише заперечення ОСОБА_1 щодо змісту та висновків звіту, не підтверджені альтернативним спеціальним дослідженням чи іншими доказами, не спростовують його доказового значення та фактично зводяться до власної суб`єктивної оцінки відповідачкою наявних у справі доказів.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з цим була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. 
Як убачається з матеріалів справи, судова кореспонденція направлялася відповідачці за адресою її зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 , однак поштові відправлення були повернуті до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.94-95). 
При цьому матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ОСОБА_1 до суду іншої адреси для направлення судової кореспонденції. 
Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи про відсутність особи за адресою її місця проживання або перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо така особа не повідомила суду іншої адреси.
Аналогічний підхід викладений у постанові Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 569/5826/23, провадження № 61-14758св25, у якій Верховний Суд зазначив, що повернення до суду конверта з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», за умови направлення судової повістки за належною адресою сторони, вважається належним повідомленням такої сторони про дату судового розгляду. 
Отже, саме по собі фактичне неотримання ОСОБА_1 направленої їй судової кореспонденції не свідчить про порушення судом порядку її повідомлення, оскільки суд виконав покладений на нього процесуальний обов`язок, направивши повістку за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, тоді як її відсутність за цією адресою та, як наслідок, невручення поштового відправлення не можуть покладати на суд негативні процесуальні наслідки. 
Отже, встановивши факт залиття належної ОСОБА_2 квартири № 46 саме з квартири № 50 , власницею якої є ОСОБА_1 , наявність причинного зв`язку між неналежним утриманням відповідачкою розташованого у її квартирі інженерно-технічного обладнання та заподіяною позивачу шкодою, а також врахувавши, що факт, характер і наслідки залиття підтверджуються актом комісії ЖБК «Теремки-3» від 26 березня 2024 року, а розмір матеріального збитку звітом суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , який відповідачкою належними та допустимими доказами не спростовано, колегія суддів, всупереч доводам апеляційної скарги, погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність усіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 та наявність правових підстав для покладення на неї обов`язку з відшкодування завданої позивачу майнової шкоди і пов`язаних з її визначенням витрат.
Таким чином заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: