Справа № 456/4399/25
Провадження № 1-кп/456/196/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2026 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12024142130000320 від 30.11.2024 відносно 
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, старшого інженера служби ракетно-артилерійського озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
потерпілий ОСОБА_6 
представник потерпілого ОСОБА_7 
сторона захисту обвинувачений ОСОБА_3 
захисник ОСОБА_8 
в с т а н о в и в :
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
ОСОБА_3 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді старшого інженера служби ракетно-артилерійського озброєння логістики військової частини НОМЕР_2 , 29 листопада 2024 року близько 14 годин 00 хвилин, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально караним, на грунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_6 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання умисно наніс ОСОБА_6 один удар долонею правої руки в область обличчя потерпілого, а саме в область лівого ока спричинивши потерпілому синець на нижній повіці лівого ока з переходом на підочну ділянку, що відноситься до легкого тілесного ушкодження. 
Таким чином, ОСОБА_3 умисно спричинив потерпілому ОСОБА_6 легке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України. 
Стаття /частина статті/ закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за вищезазначене кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Частина 1 статті 125 КК України – умисне легке тілесне ушкодження.
Санкція ч.1 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.
Твердження сторін.
Під час змагального судового процесу сторони в правових та логічних формах висунули власні версії подій, які на їх думку, мали місце та висловилися щодо юридично значущих обставин даного кримінального провадження.
Правова позиція сторони обвинувачення.
Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 12 серпня 2025 року дізнавачем сектору дізнання Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 та затверджений прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 .
З огляду на обвинувальний акт прокурор вважає встановленим те, що обвинувачений умисно спричинив потерпілому ОСОБА_6 легке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України
Сторона обвинувачення підтверджує свою версію подій доказами, які містяться у документах, висновку експерта, показаннях потерпілого, свідків, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду. 
Під час виступу у судових дебатах прокурор ОСОБА_5 вважає, що надані докази доводять склад кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_3 і судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності. Прокурор просить призначити ОСОБА_3 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімум доходів громадян, що становить 850,00 грн. Як пом`якшуючі обставини прокурор навидить активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вважає, що обтяжуючі обставини відсутні. 
Правова позиція сторони потерпілого.
Потерпілий ОСОБА_6 під час надання показань повністю підтримала позицію прокурора, викладену в обвинувальному акті та в судовому засіданні, просить суд визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та покарати згідно з законом. Просить задоволити цивільний позов в повному обсязі та стягнути витрати на правову допомогу.
Представник потерпілого ОСОБА_7 повністю підтримав позицію потерпілого.
Правова позиція сторони захисту, надані обвинуваченим ОСОБА_3 покази щодо пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст.125 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що 29.11.2024 він перебував на службі у ВЧ НОМЕР_1 . О 13:10 год. йому зателефонувала дружина, повідомила про аварійну ситуацію вдома, він одразу туди поїхав. Приїхав додому близько 13:20 год., побачив, що у ванній кімнаті повсюди вода (прорвало шланг від бойлера). Він одразу почав усувати наслідки аварії. Двері при цьому зачинив на замок. Прибирав він близько 15 хв. В двері постукала дружина потерпілого, просила, щоб він пішов до них і подивився наслідки затоплення. Він запитав у неї, чи буде вона допомагати, чи буде заважати йому. Двері після цього він вже на замок не зачиняв. Пізніше він ліфтом спустився вниз, де зустрів працівників ОСОБА_10 , які були разом з потерпілим. Вони захотіли встановити причину аварії. Вони пішли до нього у квартиру, один з працівників зайшов до кухні, один – у ванну кімнату, коли він почув, що у квартиру ще хтось зайшов. Він подивився і побачив, що це потерпілий. Раніше вони з потерпілим не спілкувалися, йому було відомо, що потерпілий конфліктна людина. Він запитав у потерпілого «Чому ти сюди зайшов?». Потерпілий почав нецензурно до нього лаятися. Він попередив потерпілого: «Або ти звідси виходиш, або я тебе звідси виведу». Він підійшов до потерпілого ближче і рукою хотів схопити його за одяг, за комір, але йому не вдалося. Але правою рукою схопив його шию, лівою рукою взяв за одяг на рівні грудей і виштовхнув потерпілого в сторону дверей. Потерпілий супротиву не чинив. Двері в цей час були зачинені. Потерпілий сам відчинив двері і вийшов з квартири. Далі він повернувся до сантехніків. Конфлікт тривав близько 10 секунд. Далі з працівниками ОСОБА_10 вони вийшли з квартири на вулицю, це було близько 14:00 год. На вулиці він побачив потерпілого з двома працівниками поліції. Працівники поліції сказали йому про заяву потерпілого про його побиття. При цьому жодних тілесних ушкоджень на потерпілому не було. Працівники поліції відпустили його на службу. Йому не відомо, чи двоє працівників ОСОБА_10 бачили конфлікт між ним на потерпілим. Він зробив потерпілому попередження двічі і після цього його виштовхав з квартири. Жодних тілесних ушкоджень потерпілому він не наносив. Він на стадії дізнання свідчень про те, що наносив тілесні ушкодження не давав, хоча розписувався у всіх документах. Потерпілий поводив себе у його квартирі агресивно, однак жодних активних дій не вчиняв. Він не чув як потерпілий відчиняв двері, а побачив потерпілого вже в коридорі своєї квартири. Він схопив потерпілого за комір, щоб виштовхати з квартири. Своїм перебуванням у квартирі потерпілий посягав на його життя і здоров`я. Потерпілий йому погрожував, що знищить його життя і кар`єру. Вважає, що мала місце загроза його життю. Він раніше квартиру потерпілого не затоплював, то були аварійні ситуації. Працівники поліції повідомляли його про те, що від ОСОБА_11 на нього поступила заява в поліцію. Запитували у нього, чи були між ними конфліктні ситуації. Весь конфлікт з потерпілим у квартирі тривав близько 10-15 секунд. У квартирі він дійсно перебував в стані емоційного збудження, коли побачив потерпілого у своїй квартирі. Двері з квартири відчиняються назовні, неможливо, щоб вони були відчинені і в коридорі хтось стояв і спостерігав. Вважає, що потерпілий навмисно прийшов у його квартиру, щоб спровокувати його. Він показував працівникам поліції, що на потерпілому немає жодних тілесних ушкоджень. Працівники поліції повідомляли його про те, що від потерпілого надійшла заява про його побиття. Пройти огляд на стан сп`яніння йому не пропонували. Звертає увагу суду, що провадження у справі було закрито і до його закриття про свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не було жодних відомостей. Вважає, що в його діях мала місце необхідна оборона. Потерпілий погрожував йому, що знищить його. Просить суд ухвалити виправдувальний вирок. 
В судових дебатах захисник ОСОБА_8  вказав на те, що аналізуючи наявну у рапорті старшого інспектора – чергового чергової частини Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 29.11.2024 інформацію, слід прийти до висновку, що телефонне повідомлення про подію надійшло до Стрийського РУП 29.11.2024 о 13.56 год. Поліція на місце пригоди прибула о 14.04 год., проводила перевірку звернення впродовж 38 хвилин та завершила перевірку телефонного повідомлення о 14.42 год. Також, зі змісту даного рапорту вбачається, що ОСОБА_6 заходив до квартири один і для того, щоб ОСОБА_3 зробити зауваження з приводу затоплення. Будь-якої іншої інформації, зокрема щодо того, що ОСОБА_6 зайшов у квартиру ОСОБА_3 і запропонував йому допомогу, чи щодо наявності у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, чи щодо наявності очевидців події – свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , вищевказаний рапорт не містить. Усе, що зафіксовано в рапорті ОСОБА_17 щодо обставин конфлікту — це лише первинні, неконкретизовані та нічим не підтверджені усні заяви ОСОБА_16 та ОСОБА_6 , зроблені емоційно в день події. Критично важливою обставиною є те, що зі змісту рапорту чітко вбачається, що ОСОБА_6 заходив до квартири ОСОБА_3 один. У рапорті, складеному о 14:41 (всього через 45 хвилин після приїзду поліції), немає жодної згадки про наявність очевидців події — свідків ОСОБА_15 чи ОСОБА_16 на місці конфлікту всередині або біля квартири АДРЕСА_3 . Якби громадянки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 дійсно стояли поруч і бачили момент удару, поліцейський ОСОБА_17 , який збирав первинні матеріали для слідчо-оперативної групи та проводив перевірку впродовж 38 хвилин, зобов`язаний був відобразити їхні дані як очевидців у своєму рапорті. Працівники поліції проводили перевірку на місці з 14:04 до 14:42. Незважаючи на твердження у телефонному дзвінку про "травму ока", у підсумковому рапорті поліцейського ОСОБА_17 не зафіксовано наявності у ОСОБА_6 видимих тілесних ушкоджень. Поліцейський не описує, що він візуально виявив гематому, синець, садна чи набряк на обличчі потерпілого на момент свого прибуття. Заява ОСОБА_6 від 29.11.2024, окрім відсутності обов`язкової резолюції керівника, містить ще одне, куди більш суворе та невиправне процесуальне порушення. На вказаній заяві взагалі відсутні будь-які відомості про її реєстрацію в Журналі єдиного обліку (ЄО) заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області. Відсутність реєстрації заяви в Журналі єдиного обліку означає, що цей документ перебував поза межами правового та процесуального поля органу поліції. Крім цього, з даної заяви не вбачається, які саме тілесні ушкодження заподіяно ОСОБА_6 , хто був очевидцем події і бачив чи міг бачити як ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 . У даній заяві взагалі не вказано про свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_15 . У первинній заяві від 29.11.2024 ОСОБА_6 стверджував, що подія відбулася «близько 13 годин 30 хвилин». Наступного дня, 30.11.2024, у заяві про залучення як потерпілого він уже вказує інший час — «близько 13 годин 36 хвилин». Така неточність у часі щодо події, яка нібито відбулася напередодні, ще раз підтверджує неузгодженість та сумнівність показань самого заявника, які обвинувачення поклало в основу своєї позиції. Таким чином, системний аналіз вищевказаних процесуальних документів, складених у перші два дні (29 та 30 листопада 2024 року), дає захисту всі підстави стверджувати про повну неспроможність версії сторони обвинувачення. Усі ці факти вказують на те, що доказова база проти ОСОБА_3 формувалася з порушенням закону, поспіхом і базується виключно на голослівних та суперечливих твердженнях однієї особи, які не були об`єктивно перевірені дізнанням. Аналізуючи довідку Відокремленого підрозділу Лікарня інтенсивного лікування КНП Стрийської міської ради ТМО Стрийська міська об`єднана лікарня №174 від 29.11.2024 про фіксацію тілесних ушкоджень від 29.11.2024, захисник вказує на те, що неможливо зрозуміти, на підставі яких саме видимих чи інструментальних ознак лікар прийшов до такого висновку, оскільки в довідці не відображено, з яких конкретно критеріїв встановлено діагноз «Контузія лівого ока». Сама лише згадка діагнозу без опису його проявів є голослівним твердженням, а не медичним фактом. Проте, оскільки експерт СМЕ згодом проводив дослідження, спираючись у тому числі на цю дефектну Довідку № 174, "дефектність" первинного документа автоматично переходить на висновок експертизи (згідно з доктриною "плодів отруєного дерева"). Експерт не мав права брати до уваги діагноз, який не підтверджений жодним клінічним описом у довідці. Зважаючи на те, що цей документ не містить інформації, на підставі якої суд може встановити реальний факт, час та механізм заподіяння ушкоджень, захист просить суд визнати Довідку № 174 неналежним та недопустимим доказом і не брати її до уваги при ухваленні рішення. Щодо довідки лікаря-окуліста від 02.12.2024, захисник вказує на те, що огляд, проведений через три дні, повністю нівелює причинно-наслідковий зв`язок між подіями 29.11.2024 та виявленим 02.12.2024 станом ока. Обвинувачення не надало жодного доказу, який би виключав можливість отримання цього ушкодження в період з вечора 29 листопада до ранку 2 грудня. Сторона захисту вважає, що довідка лікаря-окуліста від 02.12.2024 є неналежним доказом, оскільки: фіксує стан особи через 3 дні після події, що унеможливлює категоричне твердження про час та джерело походження синяка/крововиливу; складена з порушенням встановленого законом порядку взаємодії медиків та поліції (без повідомлення про злочин); містить чергові хронологічні розбіжності у показаннях потерпілого щодо часу конфлікту (13:15 замість 13:30 чи 13:36). Щодо фотофіксації експертом тілесних ушкоджень у потерпілого. У тексті Висновку № 147 експерт посилається на наявність певних тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 та фотографій, якими зафіксовано такі тілесні ушкодження. Проте, невідомо з яких причин, всупереч вимогам Правил проведення судово-медичних експертиз та нормам КПК щодо належного документування, до висновку не долучено жодної фотографії чи ілюстративної таблиці, які б об`єктивно фіксували стан ока чи обличчя потерпілого на момент огляду 02.12.2024. Навіть якщо відкинути відсутність постанови дізнавача, Висновок № 147 базується на матеріалах, дефекти яких захист уже детально довів вище. А саме: заява про злочин від 29.11.2024 - не зареєстрована в Журналі єдиного обліку (ЄО), позбавлена резолюції і взагалі не містить опису будь-яких ушкоджень ока; первинна довідка № 174 від 29.11.2024 - встановлює діагноз «контузія лівого ока» без жодного опису клінічних ознак і без обов`язкового повідомлення в поліцію; довідка окуліста від 02.12.2024 - складена аж через три доби після події, за повної відсутності доказів, що крововилив не був отриманий у побуті за ці 72 години, при цьому фіксуючи стовідсотковий зір потерпілого. Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_6 знову кардинально змінює свою версію подій, підлаштовуючи її під матеріали справи. У довідці лікаря-окуліста від 02.12.2024 (за два дні до експерименту) зі слів ОСОБА_6 записано: «отримав травму — удар рукою по лівому оці» (мова йшла про кулак, що логічно для діагнозу «забій»). 04.12.2024 на слідчому експерименті він раптово заявляє, що ОСОБА_3 завдав йому «один удар долонею правої руки в область лівого ока». Будь-який фахівець у галузі права та медицини розуміє, що удар кулаком та удар долонею — це абсолютно різні механізми травми, які залишають різні ушкодження. Окрім того, ОСОБА_6 знову називає час 13:30, хоча у заяві про визнання потерпілим власноруч писав 13:36. Ці постійні розбіжності та маніпуляції свідчать про те, що потерпілий не відновлює в пам`яті реальні події, а вигадує їх на ходу. Протокол проведення слідчого експерименту від 04.12.2024 є недопустимим доказом, оскільки він: - містить взаємовиключні дати проведення (04 та 05 грудня); - проведений у кабінеті поліції без відтворення реальних умов та обстановки; - проведений за участю особи ( ОСОБА_18 ) з невідомим правовим статусом та у формі працівника поліції; - зафіксував чергові суперечності в показаннях потерпілого (удар долонею замість кулака). Протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 від 07 квітня 2025 року є абсолютно недопустимим доказом, не містить жодних об`єктивних даних про винуватість ОСОБА_3 та яскраво ілюструє процес штучного "створення" свідків на пізніх етапах розслідування. Факт раптової появи свідка через 4 місяці після події (ймовірно штучний доказ). Звертає увагу суду на дату проведення цієї слідчої дії — 07.04.2025. Тобто свідок ОСОБА_15 вперше з`являється в матеріалах кримінального провадження більш ніж через 4 місяці після події (яка відбулася 29.11.2024). Як захист уже доводив раніше, аналізуючи первинні документи: - у заяві про злочин самого ОСОБА_6 від 29.11.2024 взагалі не згадуються свідки ОСОБА_15 чи ОСОБА_16 ; - у рапорті поліцейського ОСОБА_17 від 29.11.2024, який 38 хвилин збирав матеріали на місці події, чітко зафіксовано, що ОСОБА_6 заходив до квартири один, а про існування очевидців ОСОБА_15 чи ОСОБА_16 не було жодного слова. Чотири місяці у справі про нібито наявність свідка ОСОБА_15 не велося жодної мови. Така раптова поява "очевидця" через тривалий проміжок часу, коли первинна доказова база обвинувачення повністю розвалилася через відсутність доказів, свідчить про виключно штучний характер залучення цієї особи до процесу з метою "врятувати" обвинувачення від неминучого виправдувального вироку. Проведення експерименту в кабінеті (порушення ст. 240 КПК України). Як і у випадку з потерпілим, слідчий експеримент зі свідком проводився у службовому кабінеті № 27 Стрийського РУП, а не на місці події (вул. Шевченка, 55). Дізнавач ОСОБА_9 повністю проігнорувала вимогу закону щодо відтворення обстановки події. Свідок ОСОБА_15 стверджує, що бачила, як ОСОБА_3 "грудною кліткою відштовхнув" та "завдав удар". Проте, знаходячись у просторому кабінеті поліції, свідок апріорі не могла продемонструвати, як саме в умовах вузького і замкнутого простору конкретного дверного прорізу чи коридору квартири АДРЕСА_3 вона могла фізично бачити цей конфлікт, де вона стояла і чи дозволяв їй кут огляду взагалі щось помітити. Кабінет №27 Стрийського РУП не є копією квартири його підзахисного. Протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 10.04.2025 фіксує, що ОСОБА_16 слово в слово, під копірку, повторює версію свого чоловіка та свідка ОСОБА_15 , яка з`явилася у справі лише за три дні до цього (07.04.2025). Вона так само шаблонно стверджує про виштовхування грудною клітиною та «один удар долонею правої руки в область лівої частини обличчя». Захист знову наголошує на медичній неспроможності цієї версії. Обвинувачення намагається довести, що від удару плоскою м`якою долонею у потерпілого виникли «контузія лівого ока» та «забій ока». Якби удар дійсно був завданий долонею в обличчя, то під ударну хвилю потрапила б уся ліва частина обличчя (щока, ніс, надбрівна дуга), залишаючи масивні садна чи синці. Проте первинні медичні документи фіксують ізольовану травму ока без жодних супутніх ушкоджень обличчя. Це доводить, що свідок ОСОБА_16 не описує те, що бачила, а просто дублює штучно створену сімейну версію. Даний протокол від 10.04.2025, складений майже через 5 місяців після початку провадження, є вершиною незаконного досудового розслідування. Оскільки захистом уже беззаперечно доведено, що: - заява про злочин від 29.11.2024 не зареєстрована в Журналі єдиного обліку (ЄО); - потерпілий безпідставно визнаний таким без доказів завдання шкоди; - висновок судово-медичного експерта №147 винесений без обов`язкової Постанови дізнавача, — то будь-які слідчі дії, спрямовані на "відтворення" обставин у цьому незаконному провадженні, є юридично нікчемними. Недопустимий початок розслідування тягне за собою недопустимість усіх його результатів. Аналіз показань потерпілого ОСОБА_6 , наданих під час судового засідання, повністю спростовує версію обвинувачення, підтверджує відсутність складу злочину в діях його підзахисного ОСОБА_3 та вказує на очевидну штучність створення цієї кримінальної справи. Дії обвинуваченого ОСОБА_3 (вимога залишити квартиру «Вийшло звідси!» та можливий виштовхувальний жест) були абсолютно законною та вимушеною реакцією на протиправне вторгнення агресивно налаштованого сусіда у приватне житло (ст. 30 Конституції України). Наявність умислу на завдання тілесних ушкоджень не доведена жодним об`єктивним доказом, а свідчення потерпілого є суперечливими, нещирими та мотивованими помстою. Показання свідка ОСОБА_15 містить повну невідповідність події у часі (алібі часу). Свідок ОСОБА_15 , яка працює вчителем, категорично і неодноразово під присягою заявила, що подія відбулася не раніше 15:00 – 16:00 години дня. Вона детально пояснила це своїм графіком вигулу собаки та завершенням уроків. Водночас, згідно з офіційними матеріалами кримінального провадження, повідомлення про конфлікт надійшло до поліції о 13:56. На запитання, як вона могла бачити конфлікт о 15:00 або 16:00, якщо поліцію викликали ще до 14:00, свідок не змогла надати жодного адекватного пояснення, заплуталася і почала проявляти агресію. Це свідчить про те, що ОСОБА_15 або взагалі не була присутня під час інкримінованого конфлікту, або описує зовсім інші обставини. Показання свідка ОСОБА_15 також містить спотворення фактів щодо тривалості робочого дня. Свідок ОСОБА_15 намагалася переконати суд, що у день конфлікту (в п`ятницю) вона пішла зі школи раніше, відпрацювавши лише 4 уроки. Проте, на адвокатський запит керівництво ліцею надало офіційну відповідь: у ОСОБА_15 того дня було 6 уроків, за які вона офіційно отримала заробітну плату. Намагання свідка виправдати свою відсутність на робочому місці "дистанційним навчанням у Classroom" під час повноформатного робочого дня є неспроможними та ставлять під сумнів її загальну чесність перед судом. Отже, показання свідка ОСОБА_15 є внутрішньо суперечливими, повністю спростовуються хронологією матеріалів справи, письмовими доказами з місця її роботи та продиктовані виключно неприязню до обвинуваченого та дружбою з потерпілим. Аналіз показань ОСОБА_3 свідчить про те, що вони є логічними, послідовними, технічно обґрунтованими та повністю корелюють із первинними (ще не «скоригованими» слідством) матеріалами справи. ОСОБА_3 послідовно стверджує, що на сходах нікого не було. Це повністю збігається з первинним поясненням потерпілого ОСОБА_6 від 13.12.2024 , де той прямо зазначив, що піднявся на 7-й поверх один, залишивши дружину в квартирі на 6-му поверсі. Поява дружини на сходах у пізнішому протоколі допиту від 10.01.2025 та поява свідка ОСОБА_19 є очевидними ознаками штучного доказування. Алібі щодо свідка ОСОБА_15 : розбіжність у часі (подія відбулась близько 13:30, а свідок стверджує, що гуляла з собакою о 17:00) повністю нівелює її покази. Твердження ОСОБА_3 про те, що через планування коридору та кут стін у 90° зі сходової клітки фізично неможливо побачити внутрішній простір коридору квартири АДРЕСА_3 , є вагомим технічним аргументом. Оскільки захистом проведено власний експеримент із відеофіксацією, це повністю спростовує версію обвинувачення про наявність очевидців конфлікту. Окрім цього захисник вважає, що відсутній об`єкт військового злочину, порушена підслідність, Як було доведено захистом, єдиним джерелом інформації про нібито "удар" є слова самого потерпілого ОСОБА_6 , які є непослідовними (у документах фігурує то удар кулаком, то удар долонею) та хронологічно суперечливими (вказано три різних варіанти часу події: 13:15, 13:30 та 13:36). Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які з`явилися у справі лише через 4–5 місяців, є штучно залученими особами, чиї кабінетні "експерименти" тривалістю 10 хвилин містять ознаки очевидної недопустимості. У матеріалах справи немає жодного допустимого медичного доказу наявності травми. Первинна довідка №174 від 29.11.2024 не містить жодного клінічного опису симптомів, а довідка окуліста складена аж через три доби, що повністю нівелює можливість встановити час та обставини виникнення субкон`юнктивального крововиливу, який міг з`явитися внаслідок звичайних побутових чи фізіологічних факторів. Сторона обвинувачення не надала жодного доказу наявності у ОСОБА_3 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень. Первинний рапорт поліцейського ОСОБА_17 від 29.11.2024 зафіксував, що між сторонами виник раптовий побутовий конфлікт на ґрунті затоплення квартири, ініційований самим потерпілим, який сам прийшов до помешкання ОСОБА_3 . Навіть якщо припустити наявність емоційної суперечки у дверях, обвинувачення не довело, що дії його підзахисного були спрямовані саме на спричинення фізичної шкоди сусіду. Слідство повністю проігнорувало необхідність встановлення мотиву та умислу, обмежившись голослівними звинуваченнями. Крім цього зауважив, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення експертизи.
Захисник ОСОБА_8 в судових дебатах просить суд ухвалити рішення, яким виправдати ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Кримінальне провадження №12024142130000320 (справа: №456/4399/25), за обвинуваченням ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, закрити на підставі п.2 ч.1 та ч.7 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Прийняти окрему ухвалу, яку скерувати до ГУНП у Львівській області для проведення службового розслідування і притягнення до дисциплінарної відповідальності: працівників поліціїСтрийського РУП ГУНП у Львівській області (працівники СОГ, СРПП), які 29.11.2024 року першими прибули на місце події і не вжили жодних заходів з метою фіксації кримінального правопорушення та розкриття злочину по гарячих слідах; Керівника Стрийського РУП ГУНП у Львівській області та керівників структурних підрозділів (слідчого відділу, дізнання, СОГ, СРПП та ін.), які з урахуванням їх посадових обов`язків зобов`язані були організувати роботу підлеглих працівників поліції, після отримання повідомлення чи письмової заяви про вчинення кримінального правопорушення. Прийняти окрему ухвалу, яку скерувати генеральному прокурору України та керівнику Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону у Львівській області для проведення службового розслідування і притягнення до дисциплінарної відповідальності: групу процесуальних прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12024142130000320 (справа: №456/4399/25); керівника підрозділу спеціалізованої військової прокуратури у Львівській області, якому підлеглі група процесуальних прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12024142130000320 (справа: №456/4399/25).
Застереження щодо обсягу досліджених доказів.
Враховуючи, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачений вину у вчиненні проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за яким обвинувальний акт надійшов до суду не визнав, за клопотанням сторони обвинувачення, яке було підтримано стороною захисту, відповідно до вимог ч. 2 ст. 349 КПК України, судом досліджено всі надані сторонами кримінального провадження докази. 
Встановлені судом обставини та докази на їх підтвердження.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
У силу ст. 337 КПК України cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З урахуванням вищенаведених положень процесуального законодавства, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що пред`явлене обвинувачення доведено в повному обсязі.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, викладених у обвинувальному акті, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку, а саме:
показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 про те, що 29 листопада 2024 року вони з дружиною повернулися додому близько 13:00 год. Хвилин через п`ять дружина повідомила, що зверху чути якийсь шум, наче води. До цього дня сусід, який живе в квартирі над ними ОСОБА_3 затоплював їхню квартиру тричі, не завжди розраховувався за спричинену шкоду. Він цього дня, 29.11.2024 одразу зателефонував в ОСОБА_10 , а дружину попросив передзвонити до дружини обвинуваченого. Дружина піднялася до квартири обвинуваченого, але дверей ніхто спочатку не відчинив. Коли ОСОБА_3 згодом відчинив двері, дружина попросила його піти подивитися, як він їх затопив. В цей час він пішов зустрічати працівників ОСОБА_10 . Спочатку в квартиру ОСОБА_3 пішли двоє працівників ОСОБА_10 , а він, дружина та сусідка зайшли в його квартиру подивитися наслідки затоплення. Після цього вони втрьох піднялися до квартири ОСОБА_3 . Двері до квартири обвинуваченого були відчинені, він зайшов у квартиру, а дружина та сусідка залишилися в коридорі біля дверей квартири обвинуваченого. Коли він зайшов всередину квартири, то двоє працівників ОСОБА_10 були у ванній кімнаті, один – у коридорі, біля нього стояв обвинувачений, який побачивши його вказав: «Вийшло звідси». Після цього обвинувачений підійшов до нього, штовхнув його своєю грудною кліткою і правою рукою, а саме ладонею наніс йому удар в ліву частину обличчя. Після цього він вийшов з квартири і сказав до дружини викликати працівників поліції і вони спустилися у їхню квартиру. Дружина прибирала у квартирі воду, а він пішов відчиняти двері працівникам поліції. Коли він був на вулиці, з під`їзду вийшли троє працівників ОСОБА_20 та обвинувачений ОСОБА_3 . В цей час під`їхали працівники поліції, які їх зупинили. Працівники ОСОБА_20 сказали, що нічого не бачили, далі працівники поліції підійшли до обвинуваченого. Вони відпустили обвинуваченого, оскільки той був у наряді. В подальшому він 29.11.2024 написав заяву про вчинення кримінального правопорушення і був доставлений до медичного закладу. Через кілька днів він був оглянутий експертом. В лікарні йому діагностували контузію ока і синець під оком. Зауважив, що обвинувачений постійно його ображає та принижує. Причиною затоплення було неправильне встановлення бойлера для води. Вказав, що його дружина та сусідка бачили, як обвинувачений наніс йому удар. Обвинувачений не вибачився за свої вчинки. Обвинувачений коли наносив йому удар, нічого не казав при цьому. Зауважив, що про закриття кримінального провадження він дізнався випадково. Двері у квартиру обвинуваченого були відчинені. Про свідків він спочатку не говорив, оскільки не хотів залучати до кримінального провадження жінок. Він вважав, що нанесення тілесного ушкодження бачили працівники ОСОБА_10 і такі нададуть відповідні показання. Він сам вийшов з квартири потерпілого і сказав дружині «викликай поліцію»;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , згідно з якими 29.11.2024 вони з чоловіком ОСОБА_6 повернулися з магазину додому. Коли зайшли у квартиру, зверху почули шум води. Вона зателефонувала до ОСОБА_21 і повідомила її, що вони їх затоплюють. ОСОБА_22 повідомила її, що вже зателефонувала до чоловіка. Вона ходила до квартири обвинуваченого, спочатку ніхто не відчиняв, потім відчинив обвинувачений зі словами: «Прибирати тут, чи йти дивитися до Вас?». В цей час чоловік передзвонив в ОСОБА_10 і пішов їх зустрічати. Пізніше приїхали працівники ОСОБА_20 і пішли до квартири обвинуваченого, а її чоловік з сусідкою ОСОБА_23 зайшли до них у квартиру. Потім вони втрьох піднялися до квартири обвинуваченого. Двері у квартиру обвинуваченого були відчинені, чоловік зайшов всередину, а вони з ОСОБА_24 залишилися у коридорі. На її очах обвинувачений підійшов до її чоловіка, спочатку грудною кліткою вдарив його, а потім долонею по обличчі. При цьому обвинувачений сказав до її чоловіка «Вийшло звідси». Чоловік сказав їй викликати поліцію. За 10 хв. приїхали працівники поліції. В чоловіка було червоне запливше око і синець під оком. Зазначила, що обвинувачений постійно ображав її чоловіка, насміхався над ним, знущався. Обвинувачений раніше неодноразово їх затоплював і при цьому ніколи не вибачався. Чоловік після цих подій звернувся до окуліста, оскільки в нього був крововилив і синець. Один з працівників ОСОБА_20 заходив до них до квартири і складав акт, інших працівників вона не бачила. В часі подій може помилятися, оскільки на годинник не дивилася. Після цих подій вони з обвинуваченим не спілкуються;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , згідно з якими вона близько 15-16 год. 29.11.2024 повернулася додому. Зайшла в під`їзд, біля ліфту побачила незнайомих чоловіків, серед них був ОСОБА_25 . З ліфта вийшов обвинувачений, якого ці чоловіки завернули назад. ОСОБА_26 повідомив її, що ОСОБА_27 їх знову затопив. Вона була з собакою, пішла до себе до квартири, залишила собаку там і пішла до квартири ОСОБА_26 . У квартирі ОСОБА_28 , дружина ОСОБА_26 збирала воду. ОСОБА_26 запропонував піти нагору до ОСОБА_27 . Він йшов спереду, вони з ОСОБА_28 позаду. Двері в квартиру обвинуваченого були привідчинені. ОСОБА_26 постукав і зайшов до квартири ОСОБА_27 . На її очах обвинувачений підійшов до її чоловіка, спочатку грудною кліткою вдарив його, а потім долонею по обличчі. ОСОБА_26 сказав до ОСОБА_28 «Викликай поліцію» і вона пішла додому. Того дня вона прийшла зі школи додому і гуляла з собакою. Коли повернулася, то побачила ОСОБА_26 і чоловіків з ОСОБА_20 . Вона не чула, щоб потерпілий у квартирі обвинуваченого щось говорив. Її допитували працівники поліції у 2025 році;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_29 , згідно з якими надійшов виклик про затоплення квартири, коли вони прибули на місце події, майстер і слюсар пішли попереду, а він за ними. Він ходив вимикати і вмикати воду. Коли повернувся на місці події були працівники поліції. Конфлікту між обвинуваченим та потерплим того дня він не бачив. В квартирі обвинуваченого вони були не довго. Він бачив потерпілого в квартирі обвинуваченого, хоча чітко пригадати не може . Він бачив в коридорі жінку і ще когось, точно не пригадує. Пригадує, що того дня в під`їзді бачив двох жінок, де саме не пригадує;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_30 , згідно з якими надійшов виклик про затоплення, вони виїхали на місце події. Обвинувачений повідомив їх на місці події, що вже перекрив воду. Вони у ванній кімнаті все перевірили, причина була в бойлері. Потім він пішов до потерпілої писати акт затоплення. Пізніше вони вийшли на вулицю, там вже були працівники поліції. Жодних робіт на місці події вони не виконували. Разом з ним були ОСОБА_31 і ОСОБА_29 . Він бачив потерпілого у коридорі квартири обвинуваченого. Жодних конфліктів між обвинуваченим і потерпілим того дня він не бачив. В квартирі у обвинуваченого вони були близько 5 хвилин. На потерпілому жодних тілесних ушкоджень він не бачив. Він бачив потерпілого дружину у них в квартирі, коли ходив оглядати квартиру і складати акт. Коли вони виходили з квартири обвинуваченого, не пригадує, чи у коридорі була жінка потерпілого;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_32 , згідно з якими вони приїхали на виклик про затоплення, зайшли у квартиру обвинуваченого, в той час вода вже не текла. Жодних конфліктів між обвинуваченим і потерпілим він не бачив. Нанесення тілесних ушкоджень також не бачив. Жодного шуму у квартирі він не чув, він був у ванній кімнаті. У ванній кімнаті він був разом з ОСОБА_33 . ОСОБА_29 в цей час пішов у підвал відкривати воду. Чи він повертався, не пригадує. Коли вони втрьох вийшли з квартири, обвинувачений залишився у квартирі. Коли він виходив з квартири, у коридорі він нікого не бачив. В квартирі обвинуваченого вони були не довго. Йому не відомо, чому на місце події приїхали працівники поліції. Працівники поліції запитували у них, чи бачили вони конфлікт;
показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_34 , згідно з якими 29.11.2024 у місті було відключення електроенергії з 11:00 год. до 13:00 год., водяний насос в підвалі не працював. Коли відновили водопостачання, відбувся гідравлічний удар. Вони з мешканцями будинку зверталися зі скаргами до міської ради, отримали відповідь. Близько 13:08 год. 29.11.2024 до неї подзвонили ОСОБА_35 і ОСОБА_12 , погрожували, нецензурно лаялися, обзивали, казали, що всіх засудять та знищать. Повідомили, що вони їх затоплюють. Вона подзвонила до чоловіка, щоб той їхав додому. Також вона зателефонувала до сусіда ОСОБА_36 , щоб той пішов у підвал і перекрив воду. Сусіди телефонували до неї близько 15 разів та постійно погрожували. В цей час вона була у ліцеї на святі Миколая і бачила, як свідок ОСОБА_13 пішла о 12:25 год. на урок. Вона зробила запит до ліцею і отримала відповідь про те, що ОСОБА_13 з 12:25 год. по 14:10 год. перебувала на уроках. Того дня вона приїхала додому близько 16:00 год. Чоловік прибув додому після її телефонного дзвінка близько 13:20-13:25 год. Чоловік того дня повідомляв її, що потерпілий увірвався до них у квартиру, чоловік просив його двічі покинути їхню квартиру, потім чоловік виштовхав потерпілого і зачинив двері. Далі чоловік пішов на службу, на вулиці зустрів працівників поліції. Коли потерпілий заходив у квартиру, двері були зачинені, але не на замок; 
рапортом старшого інспектора – чергового чергової частини Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 29.11.2024, згідно з яким 29.11.2024 о 13 годин 56 хвилин надійшло повідомлення зі служби 102 про те що 29.11.2024 о 13 годин 56 хвилин за адресою АДРЕСА_4 заявниця повідомила що сусід із квартири АДРЕСА_3 , діючий військовий наніс тілесні ушкодження чоловікові по обличчі. Чоловік має травму ока. Швидкої медичної допомоги не потрібно. Просять скерувати поліцією. Заявник ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Контактний телефон 097 448-49-50». За даним зверненням сформовано ЄО №14008 від 29.11.2024 о 13.59 год. Час події зафіксовано о 13.56 год. На пульт поступив дзвінок о 13.55.38 год. Згідно даного рапорту, повідомлення про подію прийняв поліцейський ОСОБА_17 о 13.56.57 год., який прибув на місце події о 14.04.01 год. і який виконав завдання згідно телефонного повідомлення о 14.42.01 год., підтвердив виконання доручення Скрицький о 14.42.47 год. та підтвердив рапорт ОСОБА_37 о 14.45.13 год. Відповідно до вказаного рапорту заявник ОСОБА_16 по телефону повідомила, що сусід із квартири АДРЕСА_5 діючий військовий наніс тілесні ушкодження чоловікові по обличчю. Чоловік має травму ока. ШМД не потрібно. Просять скерувати поліцію. Прибувши на місце, поспілкувався із потерпілим ОСОБА_6 , який повідомив про те, що його сусід зверху з 27-ї квартири затопив йому квартиру, у зв`язку з чим він піднявся до помешкання та зробив йому зауваження. Натомість, сусід ОСОБА_38 перебуваючи у коридорі власної квартири наніс потерпілому удар правою рукою в обличчя, чим наніс ОСОБА_6 тілесні ушкодження. Оскільки подія кримінального характеру, на місце події скеровано слідчо-оперативну групу Стрийського РУП дізнавач ОСОБА_39 . Проведені дії: проведено профілактичну бесіду; проведено перевірку документів /а.с.49/;
рапортом старшого інспектора – чергового чергової частини Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 29.11.2024, згідно з яким 29.11.2024 о 15:03 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 29.11.2024 о 15:03 за адресою: м. Стрий, вул. Шевченка, 55 лікар Стрийської ЦРЛ повідомив про побиття о 13:30 год., потерпілий ОСОБА_6 , діагноз: крнтузія лівого ока. Амбулаторне лікувавння. Заявник: ОСОБА_40 ;
заявою ОСОБА_6 , адресованною начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 29.11.2024, згідно з якою останній просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_2 , який 29.11.2024 року близько 13 годин 30 хвилин за місцем свого проживання спричинив йому тілесні ушкодження /а.с.51/;
заявою ОСОБА_6 , адресованною начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 30.11.2024 про залучення до кримінального провадження як потерпілого, згідно з якою 29.11.2024 близько 13 годин 36 хвилин громадянин АДРЕСА_2 ОСОБА_3 спричинив потерппілому тілесні ушкодження за місцем проживання. У зв`язку з тим, що внаслідок указаного кримінального правопорушення йому завдано шкоду, на підставі ч. 3 ст. 55 КПК України просить залучити його як потерпілого до кримінального провадження, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014142/30000320 /а.с.52/;
висновком експерта №147 від 02.12.2024, відповідно до якого згідно вивчених медичних документів та оглядом лікарем судовб-медичним експертом, у громадянина ОСОБА_6 , 1970 року народження, виявлено: синець на нижній повіці лівого ока з переходом на підочну ділянку та садно на другому пальці правої кисті - які утворилися від дії тупих предметів та тупих предметів із обмеженою контактуючою поверхнею, можливо 29 листопада 2024 року. Синець і садно, разом окремо, відповідно до пункту 2.3.2.б «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - є легким тілесним ушкодженням. Судово-медичних даних, які б дали можливість стверджувати утворення виявлених у громадянина. ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень внаслідок падіння - не встановлено /а.с.53-54/;
довідкою лікаря-окуліста від 02.12.2024, згідно з якою 02.12.24. Окуліст Скарги на розпливчастість зору перед лівим оком. 29.11.24 біля 13:15, отримав травму - удар рукою по лівому оці. На даний час: VIS OD/OS = 1.0/1.0. Ліве око подразнене. Субкон`юнктивальний крововилив. Оптичні середовища прозорі. На очному дні зорових нервів блідо-рожеві, контури чіткі, судини сітківки повнокровні. Діагноз: Забій лівого ока. Субкон`юнктивальний крововилив лівого ока» /а.с.56/;
довідкою Відокремленого підрозділу Лікарня інтенсивного лікування КНП Стрийської міської ради ТМО Стрийська міська об`єднана лікарня №174 від 29.11.2024 року про фіксацію тілесних ушкоджень від 29.11.2024, згідно з якою схема локалізації тілесних ушкоджень: гіперемія лівого ока, субсклеральний крововилив латеральніше зіниці. Зниження зору (зі слів хворого). Лікар, який проводив огляд ОСОБА_41 /а.с.57-58/;
протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_42 від 04.12.2024, згідно з яким потерпілий ОСОБА_6 перебуваючи у службовому кабінеті №27, що знаходиться в приміщенні Стрийського РУП ГУНП у Львівській області за адресою: м.Стрий, вул. Шевченка, 40, 04.12.2024 року в період з 11.10 по 11.30 годин, за участю інших осіб – ОСОБА_18 , в присутності понятих: ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , із застосуванням фотофіксації фотоапаратом «NIKON –L-340», прийняв участь у проведенні слідчого експерименту. У протоколі проведення слідчого експерименту вказано наступне: «05.12.2024 в приміщенні службового кабінету №27 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області за адресою місто Стрий вул. Шевченка Львівської області потерпілому ОСОБА_6 було запропоновано відтворити обставини вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. А саме, спричинені йому тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин. Останній на пропозицію дізнавача добровільно погодився та повідомив, що 29.11.2024 близько 13 годин 30 хвилин його сусід, який його затопив, а саме ОСОБА_3 завдав йому один удар долонею правої руки в область обличчя, а саме в область лівого ока. Подія мала місце за адресою АДРЕСА_2 /а.с.59-64/;
протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 від 07.04.2025, згідно з яким свідок ОСОБА_15 перебуваючи у службовому кабінеті №27, що знаходиться в приміщенні Стрийського РУП ГУНП у Львівській області за адресою: м.Стрий, вул. Шевченка, 40, 07.04.2025 року в період з 16.10 по 16.25 годин, за участю інших осіб – ОСОБА_17 , в присутності понятих: ОСОБА_45 ОСОБА_46 , із застосуванням фотофіксації фотоапаратом «NIKON – L- 340», прийняла участь у проведенні слідчого експерименту. У протоколі проведення слідчого експерименту зазначено наступне: «07.04.2025 в приміщенні службового кабінету номер 27 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, за адресою м.Стрий вул.Шевченка 40 свідкові ОСОБА_15 було запропоновано відтворити обставини відносно вчиного ОСОБА_3 кримінального правопорушення відносно ОСОБА_6 , передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а саме спричинення тілесних ушкоджень з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин. Остання на пропозицію дізнавача погодилася та добровільно повідомила що 29.11.2024 близько 13:30 годин ОСОБА_3 грудною кліткою відштовхнув ОСОБА_6 та одразу після цього завдав долонею правої руки один удар ОСОБА_6 в область лівого ока. Підійшла до статиста та у присутності двох понятих та відтворили як саме ОСОБА_6 виштовхнули та завдали удар 29.11.2024 в АДРЕСА_2 » /а.с.65-70/;
протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 10.04.2025, згідно з яким свідок ОСОБА_16 перебуваючи у службовому кабінеті №27, що знаходиться в приміщенні Стрийського РУП ГУНП у Львівській області за адресою: м.Стрий, вул. Шевченка, 40, 10.04.2025 в період з 14.00 по 14.10 годин, за участю інших осіб – ОСОБА_47 , в присутності понятих: ОСОБА_48 та ОСОБА_49 , із застосуванням фотофіксації фотоапаратом «NIKON – L- 340», прийняла участь у проведенні слідчого експерименту. У протоколі проведення слідчого експерименту вказано наступне: «10.04.2025 у приміщенні службового кабінету номер 27 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області у м. Стрий по вул. Шевченка 40, свідкові ОСОБА_16 було запропоновано відтворити обставини вчинення відносно ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 ККУ, а саме спричинення останньому тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .. З метою уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин, остання на пропозицію дізнавача добровільно погодилась та повідомила що внаслідок конфлікту між її чоловіком ОСОБА_6 та сусідом поверхом вище ОСОБА_50 , останній виштовхнув ОСОБА_6 грудною клітиною та після цього одразу завдав один удар долонею правої руки в область лівої частини обличчя потерпілого ОСОБА_6 .. Свідок ОСОБА_16 підійшла до статиста та в присутності двох понятих відтворила поштовх ОСОБА_6 та удар в область обличчя, що мало місце 29.11.2024 близько 13.30 год. у м. Стрий по вулиці Шевченка 55/27 /а.с.71-76/;
протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_3 від 08.08.2025, згідно з яким свідок ОСОБА_3 на пропозицію дізнавача відтворити обставини подій, які мали місце 29.11.2024, за адресою: АДРЕСА_2 вказав, що 29.11.2025 близько 14:00 год. він у коридорному приміщенні своєї квартири АДРЕСА_5 спричини в своєму сусіду ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а саме схопив правою рукою за комір позаду шиї і завдав один удар в область обличчя, а саме в область лівого ока. Після цього свідок ОСОБА_3 підійшов до статиста і відтворив механізм нанесення тілесного ушкодження /а.с.78-81/.
протоколом огляду місця події від 08.08.2025 та фототаблицею до протоколу, згідно з яким дізнавачем Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 проведено огляд місця події - квартири АДРЕСА_5 /а.с.85-90/.
Окрім цього, судом досліджено письмові докази сторони захисту: 
заяву ОСОБА_3 від 12.12.2024 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України;
талон повідомлення єдиного обліку №14706 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області;
скаргу ОСОБА_3 слідчому судді в порядку ст. 303 КПК України від 23.12.2024;
ухвалу слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 02.01.2025 у справі №456/6735/24;
адвокатський запит до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 01.09.2025 щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення;
повторний адвокатський запит до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 23.10.2025 щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення;
повторний адвокатський запит до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 18.11.2025 щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення;
відповідь Стрийського РУП ГУНП у Львівській області про результати розгляду заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення;
відповідь Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 19.11.2025 про результати розгляду заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення;
пояснення ОСОБА_6 від 13.12.2024;
пояснення ОСОБА_16 від 13.12.2024;
протокол допиту свідка ОСОБА_16 від 10.01.2025;
протокол допиту свідка ОСОБА_6 від 10.01.2025;
протокол допиту ОСОБА_3 від 09.01.2025;
постанову дізнавача ОСОБА_51 про закриття кримінального провадження від 30.01.2025;
скаргу ОСОБА_3 слідчому судді в порядку ст. 303 КПК України від 28.11.2025;
ухвалу слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 18.12.2025 у справі №456/6735/24;
адвокатський запит до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 23.10.2025 щодо відеофіксації місця події;
відповідь Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 29.10.2025 щодо відеофіксації місця події;
відповідь Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 05.11.2025 щодо відеофіксації місця події;
адвокатський запит до Стрийського ліцею від 27.05.2025 щодо перебування на роботі свідка ОСОБА_15 ;
довідку Стрийського ліцею №6 від 29.05.2025;
сторінку з журналу перевірки несення служби в/ч НОМЕР_1 ;
звернення жителів житлового будинку АДРЕСА_4 до міського голови від 27.03.2025;
відповідь Стрийської міської ради на звернення жителів житлового будинку АДРЕСА_4 до міського голови від 27.03.2025;
фотографії коридору біля квартири АДРЕСА_5 ;
адвокатський запит до Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 16.12.2025 щодо звернення ОСОБА_15 ;
повторний адвокатський запит до Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 18.01.2026 щодо звернення ОСОБА_15 ;
відповідь Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 21.01.2026 з додатками на 4 аркушах, щодо розгляду звернення ОСОБА_15 ..
З метою оцінки вказаних доказів за ознаками належності, допустимості та достовірності, встановлення інших обставин, що мають значення для цього кримінального провадження, а також вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, судом досліджено такі процесуальні рішення, документи та інші матеріали:
заяву ОСОБА_3 від 08.08.2025 про надання згоди на проведення огляду місця події та слідчого експерименту /а.с.77/.
Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію проступку, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.
Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.
Так, вищенаведеними доказами, які є належні, допустимі та достовірні, в сукупності - достатні та узгоджені, поза розумним сумнівом доведено те, що ОСОБА_3 , у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді старшого інженера служби ракетно-артилерійського озброєння логістики військової частини НОМЕР_2 , 29 листопада 2024 року близько 14 годин 00 хвилин, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально караним, на грунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_6 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання умисно наніс ОСОБА_6 один удар долонею правої руки в область обличчя потерпілого, а саме в область лівого ока спричинивши потерпілому синець на нижній повіці лівого ока з переходом на підочну ділянку, що відноситься до легкого тілесного ушкодження. 
Усі досліджені в судовому засіданні письмові докази є належними, допустимими і достовірними, такі зібрані в порядку, встановленому КПК України, жодної підстави, передбаченої ст.87 КПК України для визнання вказаних доказів недопустимими судом не встановлено. 
Процесуальні докази, наведені у вироку прямо підтверджують той факт, що досліджені в судовому засіданні докази, які суд визнає належними та допустимими, зібрані в порядку встановлену законом та жодного сумніву у своїй законності та правдивості не викликають.
Оцінка судом окремих доказів. Спростування доводів сторони захисту.
Стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.
Суд дотримався норм, визначених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.
При оцінці представлених суду доказів, суд виходить з загальних принципів кримінального судочинства, статей 84, 85, 86, 89 КПК України, практики Європейського суду з прав людини та практики Верховного суду.
Так, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
У ч.2 ст. 8 КПК України визначено що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а у ч.5 ст.9 КПК України наголошено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, проте вона не визначає критеріїв допустимості доказів, оскільки це питання вирішується перш за все внутрішнім правом і національними судами (справи «Шенк проти Швейцарії», заява№ 10862/84, рішення від 12 липня 1988 року, § 45, 46; «Морейра Ферейра проти Португалії» (№ 2) [ВП], заява № 19867/12, рішення від 11 липня 2017 року;«Хеглас проти Республіки Чехія», заява № 5935/02, рішення від 01 березня 2007 року, § 84).
Національне судове провадження, коли йдеться про порушення захищеного Конвенцією права (з огляду на характер цього порушення), ЄСПЛ розглядає з позицій дотримання справедливого судового розгляду, що вирізняється не стільки прийнятністю певних доказів за національним правом, скільки тим, чи є провадження, включно із способом збирання доказів, справедливим у цілому («Хан проти Сполученого Королівства», заява № 35394/97, рішення від 12 травня 2000 року, § 34; «P.G. і J.H. проти Сполученого Королівства», заява № 44787/98, рішення від 25 вересня 2001 року, § 76; «Аллан проти Сполученого Королівства», заява № 48539/99, рішення від 05 листопада 2002 року, § 42).
Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включноз вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням права на захист.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №688/788/15-к від 04 липня 2018 року, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).
Суд вважає показання потерпілого ОСОБА_6 послідовними, логічними та такими, що узгоджуються із версією сторони обвинувачення щодо обставин події. Потерпілий детально описав причину конфлікту, пов`язану із затопленням квартири та безпосередньо вказав, що саме обвинувачений штовхнув його і наніс удар долонею в ліву частину обличчя. Також потерпілий повідомив про негайне звернення до поліції, подальше медичне обстеження та отримані тілесні ушкодження. Його пояснення підтверджують версію сторони обвинувачення про те, що тілесні ушкодження були заподіяні саме обвинуваченим під час конфлікту, який виник у квартирі останнього.
Показання свідка ОСОБА_16 є послідовними, деталізованими та в сукупності з показаннями потерпілого взаємно доповнюють одне одного, підтверджуючи версію сторони обвинувачення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Свідок підтвердила, що після повернення додому вони з чоловіком виявили затоплення квартири, після чого вона одразу подзвонила до дружини обвинуваченого та ходила до квартири останнього, а потерпілий викликав працівників комунального підприємства. Її показання узгоджуються з показаннями потерпілого щодо послідовності подій, прибуття працівників комунального підприємства, їхнього перебування у квартирі обвинуваченого та подальшого підняття до цієї квартири.
Свідок ОСОБА_16 безпосередньо підтвердила факт застосування обвинуваченим фізичного насильства до потерпілого, зазначивши, що бачила, як обвинувачений спочатку штовхнув її чоловіка грудною кліткою, після чого наніс йому удар долонею в ділянку обличчя, одночасно вигукнувши: «Вийшло звідси». Такі показання повністю узгоджуються з показаннями потерпілого як щодо механізму нанесення удару, так і щодо поведінки обвинуваченого безпосередньо перед конфліктом та після нього. Крім того, свідок підтвердила, що одразу після події потерпілий попросив викликати поліцію, а після прибуття працівників поліції у нього були наявні видимі тілесні ушкодження у вигляді почервоніння та набряку ока, а згодом потерпілий звернувся за медичною допомогою у зв`язку з крововиливом та синцем.
Показання свідка ОСОБА_16 також узгоджуються з поясненнями потерпілого щодо передумов конфлікту, а саме неодноразових випадків затоплення квартири з боку обвинуваченого, що стало причиною їхнього звернення до нього та до працівників комунального підприємства. Незначна неточність показань свідка щодо часу окремих подій не впливає на достовірність її показань, оскільки вона пояснила, що не стежила за часом. Загалом її показання є внутрішньо послідовними, узгоджуються з показаннями потерпілого щодо ключових обставин події та підтверджують версію сторни обвинувачення про те, що саме обвинувачений під час конфлікту умисно застосував фізичне насильство до потерпілого, завдавши йому удару в обличчя, внаслідок чого останньому були спричинені тілесні ушкодження.
Показання свідка ОСОБА_15 є послідовними та узгоджуються як із показаннями потерпілого, так і зі свідченнями його дружини, взаємно доповнюючи їх щодо ключових обставин події. Свідок підтвердила, що після повернення додому дізналася про затоплення квартири потерпілого, побачила біля під`їзду потерпілого разом із працівниками комунального підприємства, після чого зайшла до квартири потерпілого, де його дружина прибирала воду. Надалі вона разом із потерпілим та його дружиною піднялася до квартири обвинуваченого, двері якої були привідчинені, а потерпілий першим зайшов усередину.
Свідок ОСОБА_15 безпосередньо підтвердила факт застосування обвинуваченим фізичного насильства до потерпілого, зазначивши, що бачила, як обвинувачений спочатку штовхнув потерпілого грудною кліткою, після чого наніс йому удар долонею в обличчя. Також вона підтвердила, що після цього потерпілий звернувся до дружини із проханням викликати поліцію. При цьому свідок зазначила, що не чула, аби потерпілий перед цим висловлював будь-які погрози чи іншим чином провокував конфлікт у квартирі обвинуваченого.
У сукупності показання потерпілого та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 є взаємопов`язаними, послідовними та узгодженими між собою щодо всіх істотних обставин події. Вони однаково описують причину виникнення конфлікту, пов`язану із затопленням квартири потерпілого, послідовність подій після прибуття до квартири обвинуваченого, місце вчинення правопорушення, поведінку обвинуваченого, а також механізм заподіяння тілесних ушкоджень. Усі троє підтвердили, що обвинувачений, перебуваючи у власній квартирі, спочатку штовхнув потерпілого грудною кліткою, після чого умисно наніс йому удар долонею в ділянку обличчя. Крім того, їхні показання узгоджуються щодо подальших дій потерпілого, який одразу повідомив про необхідність виклику поліції, а також щодо наявності конфлікту, що виник саме через затоплення квартири.
Вказані показання є взаємно узгодженими, логічними, не містять істотних суперечностей щодо обставин, які мають значення для кримінального провадження, та взаємно підтверджують одна одну. У своїй сукупності вони підтверджують версію сторони обвинувачення про те, що саме обвинувачений під час конфлікту умисно застосував фізичне насильство до потерпілого, завдавши йому удару в обличчя, внаслідок чого останньому були спричинені тілесні ушкодження.
Достовірність показань потерпілого та свідків підтверджується не лише їх взаємоузгодженістю, а й сукупністю інших досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою та доповнюють один одного. 
Зокрема, вказані показання підтверджуються: 
рапортом старшого інспектора – чергового чергової частини Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 29.11.2024;
рапортом старшого інспектора – чергового чергової частини Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 29.11.2024; 
заявою ОСОБА_6 , адресованною начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 29.11.2024;
заявою ОСОБА_6 , адресованною начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 30.11.2024 про залучення до кримінального провадження як потерпілого;
висновком експерта №147 від 02.12.2024;
довідкою лікаря-окуліста від 02.12.2024;
довідкою Відокремленого підрозділу Лікарня інтенсивного лікування КНП Стрийської міської ради ТМО Стрийська міська об`єднана лікарня №174 від 29.11.2024 року про фіксацію тілесних ушкоджень від 29.11.2024;
протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_42 від 04.12.2024;
протоколом проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_15 від 07.04.2025;
протокол проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 від 10.04.2025.
Так, висновок експерта №147 від 02.12.2024 (синець на нижній повіці лівого ока з переходом на підочну ділянку та садно на другому пальці правої кисті - які утворилися від дії тупих предметів та тупих предметів із обмеженою контактуючою поверхнею, можливо 29 листопада 2024 року. Синець і садно, разом окремо, відповідно до пункту 2.3.2.б «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - є легким тілесним ушкодженням. Судово-медичних даних, які б дали можливість стверджувати утворення виявлених у громадянина. ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень внаслідок падіння - не встановлено) підтверджує наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, їх характер, локалізацію та механізм утворення. Встановлені експертом ушкодження узгоджуються із показаннями потерпілого та свідків щодо способу їх заподіяння, а саме нанесення обвинуваченим удару долонею в ділянку обличчя. Будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про інший механізм виникнення зазначених тілесних ушкоджень, матеріали кримінального провадження не містять.
Крім того, послідовність подій, викладена потерпілим та свідками, узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_52 , ОСОБА_32 , ОСОБА_29 , іншими письмовими доказами у справі, зокрема щодо факту затоплення квартири, прибуття працівників комунального підприємства, звернення потерпілого до правоохоронних органів безпосередньо після конфлікту, проходження ним медичного огляду та подальшого проведення судово-медичної експертизи. Такі обставини свідчать про логічність і природність поведінки потерпілого після події та виключають штучність чи надуманість висунутих ним обвинувачень.
Суд також враховує, що між показаннями потерпілого, двох безпосередніх очевидців події та висновком експертизи, медичними документами відсутні істотні суперечності щодо часу, місця, механізму заподіяння тілесних ушкоджень та наслідків дій обвинуваченого. Навпаки, зазначені докази взаємно доповнюють один одного, утворюючи єдину, послідовну та логічну систему доказів, яка підтверджує винуватість обвинуваченого.
Крім того, суд враховує поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування. Так, під час проведення слідчого експерименту обвинувачений вказав, що 29.11.2025 близько 14:00 год. він у коридорному приміщенні своєї квартири АДРЕСА_5 спричини в своєму сусіду ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а саме схопив правою рукою за комір позаду шиї і завдав один удар в область обличчя, а саме в область лівого ока. Після цього ОСОБА_3 підійшов до статиста і відтворив механізм нанесення тілесного ушкодження. Лише під час судового розгляду обвинувачений почав наполягати на тому, що жодних тілесних ушкоджень не завдавав, а його дії полягали виключно у виштовхуванні потерпілого з квартири в межах необхідної оборони. Така зміна позиції свідчить про обрання обвинуваченим способу захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності та не узгоджується з іншими дослідженими судом доказами.
При цьому суд звертає увагу, що навіть за версією самого обвинуваченого він не обмежився словесним зауваженням потерпілому, а застосував до нього фізичний вплив, схопивши його за шию та одяг і виштовхуючи з квартири. Водночас під час слідчого експерименту він фактично відтворив свої дії щодо потерпілого, що свідчить про визнання ним самого факту фізичного контакту. Такі пояснення не узгоджуються з його подальшими твердженнями про повну непричетність до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Більше того, показання обвинуваченого, надані у судовому засіданні, суперечать не лише його поведінці під час проведення слідчого експерименту, а й сукупності інших доказів, зокрема показанням потерпілого, двох безпосередніх очевидців події, рапортам працівників поліції, які одразу прибули на місце події, висновку судово-медичної експертизи та іншій медичній документації. Саме тому суд оцінює зміну позиції обвинуваченого критично та розцінює її як реалізацію права на захист, яка сама по собі не спростовує доведених у судовому засіданні обставин вчинення кримінального правопорушення.
Суд критично оцінює доводи сторони захисту про те, що закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування свідчить про невинуватість обвинуваченого. Сам по собі факт прийняття процесуального рішення про закриття кримінального провадження не є доказом невинуватості особи та не має преюдиційного значення для суду під час розгляду кримінального провадження по суті. Таке рішення лише відображає процесуальну оцінку доказів, надану органом досудового розслідування або прокурором на відповідній стадії кримінального провадження, і не позбавляє суд обов`язку безпосередньо дослідити всі докази та надати їм самостійну оцінку відповідно до вимог статей 22, 23, 94 КПК України.
Отже, закриття кримінального провадження саме по собі не спростовує встановлених судом обставин, не свідчить про відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення та не є підставою для його виправдання. Вирішальне значення для ухвалення вироку мають лише ті докази, які були безпосередньо досліджені судом та оцінені відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту про те, що відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про призначення судової експертизи свідчить про недопустимість або відсутність самого висновку експерта. Така обставина сама по собі не означає, що експертиза не проводилася, чи що висновок експерта є неналежним доказом.
Як встановлено під час судового розгляду, у матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта №147 від 02.12.2024, який був безпосередньо досліджений судом та оцінений у сукупності з іншими доказами. Саме цей висновок містить відомості про характер, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм утворення тілесних ушкоджень потерпілого. Відомості, викладені у висновку експерта, узгоджуються з показаннями потерпілого, свідків, медичною документацією та іншими матеріалами кримінального провадження.
Отже, відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про призначення експертизи не спростовує факту її проведення, не нівелює змісту самого висновку експерта та не свідчить про недоведеність винуватості обвинуваченого, оскільки суд оцінює не окремий процесуальний документ, а всю сукупність належних, допустимих і достовірних доказів, досліджених під час судового розгляду.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту про те, що окремі розбіжності у показаннях учасників кримінального провадження щодо часу настання окремих подій свідчать про недостовірність їхніх показань або невинуватість обвинуваченого.
Такі незначні неточності не впливають на висновки суду про винуватість обвинуваченого, зважаючи на те, що подія відбулася спонтанно, а допит потерпілого та свідків проводився через певний проміжок часу після її настання. При цьому жоден із допитаних свідків не стверджував, що спеціально фіксував час подій, а свідок ОСОБА_16 прямо зазначила, що на годинник не дивилася, тому може помилятися у часі.
Водночас наведені розбіжності стосуються виключно орієнтовного часу окремих етапів розвитку події та не стосуються її істотних обставин. Усі допитані особи послідовно підтвердили, що конфлікт виник після затоплення квартири потерпілого, до квартири обвинуваченого прибули працівники комунального підприємства, після чого потерпілий зайшов до квартири обвинуваченого, де останній застосував до нього фізичне насильство, завдавши удару в ділянку обличчя. Саме ці обставини мають значення для правильного вирішення кримінального провадження, і щодо них показання потерпілого та свідків є узгодженими, послідовними та взаємно підтверджують одне одного.
Більше того, окремі відмінності у сприйнятті чи відтворенні часу події, навпаки, свідчать про відсутність штучної узгодженості показань між допитаними особами, а не навпаки про їх надуманість та спотворення, як вказує про це сторона захисту. 
Таким чином, незначні розбіжності щодо часу окремих подій не спростовують факту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, не впливають на достовірність показань потерпілого та свідків і не ставлять під сумнів встановлені судом обставини, які підтверджуються сукупністю інших належних, допустимих та достовірних доказів.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту про те, що показання свідка ОСОБА_15 є недостовірними з огляду на зазначення нею, що вона після школи повернулася додому, тоді як, на думку сторони захисту, у цей час вона мала перебувати на уроці. Сам по собі факт того, що свідок зазначила про своє повернення зі школи, не свідчить про неможливість її перебування біля місця події у відповідний час та не спростовує достовірності її показань. Матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів, які б підтверджували, що на момент події свідок перебувала на уроці або фізично не могла бути за місцем свого проживання.
При цьому показання свідка ОСОБА_15 щодо обставин конфлікту є логічними, послідовними та узгоджуються з показаннями потерпілого, його дружини, а також іншими дослідженими судом доказами. Свідок детально описала події, які безпосередньо спостерігала, зокрема факт перебування потерпілого біля під`їзду, подальше підняття до квартири обвинуваченого та нанесення останнім удару потерпілому. Такі показання є взаємоузгодженими з іншими доказами у справі та не містять істотних суперечностей.
Отже, самі лише припущення сторони захисту щодо можливого перебування свідка на уроці не є належними та допустимими доказами, не спростовують її показань та не ставлять під сумнів встановлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення.
Доводи сторони захисту про те, що рапорти працівників поліції не можуть бути доказами вчинення кримінального правопорушення, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень кримінального процесуального закону.
Самі по собі рапорти працівників поліції не є безумовним доказом винуватості особи, однак вони є належними процесуальними документами, що містять відомості про обставини виявлення кримінального правопорушення, дії його учасників та інші фактичні дані, які підлягають перевірці в ході досудового розслідування і судового розгляду. У даному випадку рапорти працівників поліції не є єдиною підставою для висновку про вчинення кримінального правопорушення. Їх зміст узгоджується з показаннями потерпілого, свідків, висновком експерта, іншими письмовими доказами та матеріалами кримінального провадження, які в сукупності утворюють логічну, послідовну та взаємоузгоджену систему доказів. Саме така сукупність доказів підтверджує обставини вчинення кримінального правопорушення та спростовує версію сторони захисту.
Доводи сторони захисту про те, що процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні повинна була здійснювати не Львівська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західног регіону, є необґрунтованими.
Визначальним для здійснення процесуального керівництва є не лише правова кваліфікація кримінального правопорушення, а й суб`єкт його вчинення та правила визначення підслідності й організації діяльності органів прокуратури. Якщо кримінальне правопорушення вчинене військовослужбовцем під час проходження військової служби, таке кримінальне провадження належить до компетенції спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, яка відповідно до Закону України «Про прокуратуру» здійснює функції прокуратури щодо кримінальних правопорушень, вчинених військовослужбовцями та іншими особами у випадках, визначених законом.
При цьому кримінально-правова кваліфікація діяння за статтею 125 КК України сама по собі не виключає повноважень спеціалізованої прокуратури у сфері оборони. Закон не пов`язує компетенцію цієї прокуратури виключно з розслідуванням військових кримінальних правопорушень, передбачених розділом XIX Особливої частини КК України. Навпаки, визначальним є те, що кримінальне правопорушення вчинене військовослужбовцем, у зв`язку з чим процесуальне керівництво правомірно здійснювалося Львівською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західног регіону.
Крім того, навіть за умови наявності спору щодо визначення органу прокуратури, саме по собі здійснення процесуального керівництва спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони не свідчить про недопустимість зібраних доказів чи незаконність кримінального провадження. Стороною захисту не наведено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав обвинуваченого або вплинули на повноту, об`єктивність чи законність досудового розслідування.
Оцінюючи показання обвинуваченого ОСОБА_3 у сукупності з показаннями потерпілого та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , суд приходить до висновку, що вони лише частково узгоджуються між собою щодо окремих обставин події, однак у частині механізму розвитку конфлікту та характеру дій обвинуваченого є взаємовиключними. При цьому саме показання потерпілого та свідків є більш послідовними, взаємоузгодженими та підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні.
Так, показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями потерпілого та свідків у тій частині, що причиною конфлікту стало затоплення квартири потерпілого, після чого були викликані працівники комунального підприємства, які прибули до квартири обвинуваченого для встановлення причин аварії. Також усі учасники підтвердили, що потерпілий зайшов до квартири обвинуваченого, де між ними виник словесний конфлікт, який тривав незначний час.
Водночас твердження обвинуваченого про те, що він не завдавав потерпілому жодних ударів, а лише намагався вивести його зі своєї квартири, спростовуються узгодженими між собою показаннями потерпілого, його дружини та свідка ОСОБА_15 , які безпосередньо спостерігали розвиток події. Усі троє послідовно зазначили, що обвинувачений спочатку штовхнув потерпілого грудною кліткою, після чого умисно наніс йому удар долонею в ліву частину обличчя. При цьому показання свідків повністю збігаються між собою як щодо послідовності дій обвинуваченого, так і щодо способу нанесення удару, а також щодо того, що після удару потерпілий одразу попросив викликати поліцію.
Не знайшли свого підтвердження і твердження обвинуваченого про агресивну поведінку потерпілого, висловлення ним погроз, нецензурної лайки, а також про існування реальної загрози його життю чи здоров`ю. Жоден із допитаних свідків не підтвердив, що потерпілий вчиняв будь-які активні дії щодо обвинуваченого або висловлював на його адресу погрози. Навпаки, свідок ОСОБА_15 прямо зазначила, що не чула, щоб потерпілий у квартирі обвинуваченого щось говорив, що спростовує твердження обвинуваченого про погрози та агресивну поведінку потерпілого.
Крім того, показання обвинуваченого про те, що двері квартири були зачинені, а потерпілий сам їх відчинив, щоб вийти, суперечать узгодженим показанням потерпілого та двох свідків, які однаково зазначили, що двері квартири були відчинені або привідчинені, а вони перебували безпосередньо біля входу до квартири, спостерігаючи за розвитком конфлікту. При цьому доводи обвинуваченого про неможливість спостереження за подіями з коридору спростовуються узгодженими та послідовними показаннями двох очевидців, які детально описали механізм нанесення удару.
Також спростовується твердження обвинуваченого про відсутність у потерпілого будь-яких тілесних ушкоджень одразу після конфлікту. Потерпілий та його дружина повідомили, що відразу після події у потерпілого було почервоніння, набряк та синець під оком, а згодом він звернувся за медичною допомогою, де у нього було діагностовано відповідні тілесні ушкодження. Крім цього наведене зафіксовано і у рапорті працівника поліції, де чітко вказано про те, що ОСОБА_3 , перебуваючи у коридорі власної квартири наніс потерпілому удар правою рукою в обличчя, чим наніс ОСОБА_6 тілесні ушкодження.
Такі показання є взаємоузгодженими та логічно пояснюють подальше звернення потерпілого до правоохоронних органів і медичних установ.
Посилання обвинуваченого на те, що потерпілий посягав на його життя і здоров`я, а тому він діяв у стані необхідної оборони, суд оцінює критично. Відповідно до встановлених судом обставин, жодного суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого не встановлено. Сам факт перебування потерпілого у квартирі обвинуваченого за обставин, коли туди вже були допущені працівники комунального підприємства для ліквідації наслідків затоплення, сам по собі не свідчить про наявність реальної загрози життю чи здоров`ю обвинуваченого. Більше того, навіть за версією самого обвинуваченого потерпілий не застосовував до нього фізичного насильства, не чинив активного опору та не вчиняв будь-яких дій, які б створювали реальну небезпеку. За таких обставин твердження про необхідну оборону є необґрунтованим та спрямованим на уникнення кримінальної відповідальності.
Не заслуговують на увагу і доводи обвинуваченого про те, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_15 були залучені лише після закриття кримінального провадження. Потерпілий у судовому засіданні надав логічне пояснення, що спочатку не бажав залучати до кримінального провадження свою дружину та сусідку, оскільки був переконаний, що очевидцями конфлікту були працівники комунального підприємства, які й підтвердять обставини події. Лише після того, як цього не відбулося, були допитані особи, які фактично були очевидцями нанесення удару. Така обставина сама по собі не ставить під сумнів достовірність їхніх показань, оскільки вони є взаємоузгодженими, послідовними та узгоджуються між собою щодо всіх істотних обставин кримінального правопорушення.
Таким чином, показання обвинуваченого в частині заперечення факту нанесення удару, наявності необхідної оборони, агресивної поведінки потерпілого та відсутності тілесних ушкоджень у потерпілого спростовуються сукупністю послідовних, логічних і взаємоузгоджених показань потерпілого та двох безпосередніх очевидців події, які підтверджують, що саме обвинувачений безпідставно застосував фізичне насильство до потерпілого, умисно наніс йому удар долонею в ділянку обличчя, чим спричинив тілесні ушкодження. Підстав для висновку про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони судом не встановлено. Крім цього показання обвинуваченого спростовуються письмовими доказами, які ретельно описані в описовій частині вироку. 
Письмові докази подані стороною захисту та наведені в описовій частині вироку не спростовують висновків суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Інші доводи сторони захисту не аналізуються та не спростовуються, оскільки на висновки суду про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не впливають.
Загальна характеристика складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, винним у вчиненні якого визнається ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону. Кожен елемент включає певний набір ознак: обов`язкових і факультативних для кваліфікації діяння як кримінального правопорушення.
З об`єктивної сторони проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України характеризується: діянням (дією або бездіяльністю), спрямованим на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідком у вигляді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.
Суб`єктивна сторона проступку характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст. 125 КК настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним за ст. 125 КК.
Висновки суду.
За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.
Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).
Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу проступку, інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується доводами сторони захисту.
Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченого, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України в судовому засіданні доведена повністю.
Зважаючи на ухвалення у вказаному кримінальному провадженні обвинувального вироку та не встановлення процесуальних порушень, допущених органом досудового розслідування та прокуратурою, зважаючи на те, що показання свідків визнані судом належними та допустимими доказами, суд вважає, що відсутні підстави для постановлення окремої ухвали, як про це просить сторона захисту.
Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним:
факт умисного спричинення ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_6 легкого тілесного ушкодження, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Мотиви призначення покарання. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Обираючи вид і розмір покарання, суд виходить з таких міркувань.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к)
В судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, не висловив жаль з приводу вчиненого, не осудив свою поведінку, а тому відсутні підстави вважати пом`якшуючою вину обвинуваченого ОСОБА_3 обставиною, передбаченою ст. 66 КК України - щире каяття.
При цьому суд визнає пом`якшуючою обставиною – активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обтяжуючих вину обставин, передбачених ст.67 КК України судом не встановлено.
Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення, особу обвинуваченого та стан його поведінки, обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, у вчиненому не розкаявся, позицію потерпілого, який при призначенні покарання покладається на розсуд суду, раніше не судимий, відсутність обтяжуючих обставин, пом`якшуючу обставину – активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу.
Цивільний позов.
Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, приходить до наступного висновку. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до положень ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами винуватості обвинуваченого встановлено протиправну поведінку ОСОБА_53 ; встановлено наявність шкоди – заподіяння потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження та причиновий зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, що настали.
За результатами розгляду кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого доведена, його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілим, суд вважає за необхідне вказати наступне.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 передбачає, що моральна шкода – це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесла потерпіла, їх тривалість, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення частково, а з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_6 5000 /п`ять тисяч/ грн. моральної шкоди, заподіяної злочином.
Витрати на правову допомогу.
У клопотанні про стягнення витрат на правову допомогу, представник потерпілого ОСОБА_7 просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 19500, 00 грн. витрат на правову допомогу.
Згідно з вимогами ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Згідно з правовою позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 12 лютого 2020 року у справі за № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).
Суд також звертає увагу, що при вирішенні питання щодо розміру стягнення витрат на правничу допомогу враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, про те, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_6 5000 /п`ять тисяч/ грн. витрат на правову допомогу, які є співмірними із складністю справи та наданими адвокатом обсягом послуг.
Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Процесуальні витрати за проведення експертизи відсутні. 
Речові докази у справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України й призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 /п`ятдесяти/ неоподатковуваних мінімум доходів громадян, що становить 850 /вісімсот п`ятдесят / грн. 
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 5000 /п`ять тисяч/ грн. моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 5000 /п`ять тисяч/ грн. витрат на правову допомогу
Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Після проголошення вироку учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, обвинувачений та його захисник - подати клопотання про помилування.

Головуючий суддя        ОСОБА_1