КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 серпня 2026 року м. Київ справа №320/38005/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач просить:
визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві протиправною;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві включити до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 суми сплачених страхових внесків за 2005-2009 роки та 2015-2016 роки відповідно до даних індивідуальних відомостей про застраховану особу;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_2 на найбільш вигідних умовах з мстою оптимізації розміру пенсії та нарахування всіх належних надбавок та компенсацій.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем протиправно не зараховано до стажу позивача період його роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях». Крім того, позивач посилається на бездіяльність відповідача, яка полягає у невчиненні дій щодо перерахунку пенсії позивача на найбільш вигідних умовах, оскільки така бездіяльність порушує його право на своєчасне та повне пенсійне забезпечення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
16.04.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії за віком, яка була зареєстрована за №20141/Б-2600-25, адже під час останнього розрахунку розміру пенсії позивача не було враховано повний обсяг його страхового стажу, а також належні йому виплати, передбачені чинним законодавством, у зв`язку з чим позивач просив здійснити перерахунок пенсійного забезпечення па найбільш вигідних для нього умовах із повним урахуванням відповідного трудового та страхового стажу.
Листом від 13.05.2025 р відповідач вказав, що до страхового стажу не врахований період роботи згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_1 з 31.03.1976 по 21.10.1976, оскільки запис про звільнення не завірений печаткою підприємства.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788) та від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058), зокрема, у статтях 1 і 8 відповідно.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно ст. 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно ст. 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 62 Закону №1788 постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Відповідно до ст. 1 Закону № 1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а наявність відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.
Законодавець чітко визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок №637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до абз. 1 п. 1 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Як вбачається з оскаржуваного рішення відповідача, останнім не було враховано до страхового стажу періоди роботи: з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р., оскільки запис про звільнення не засвідчено підписом відповідальної особи.
У період внесення даного запису до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.06.1974.
Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 року №412), (надалі Інструкція №162), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно з п. 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дату народження, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Відповідно до п. 2.3 Інструкції №162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні в день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Пунктами 2.25 та 2.26 Інструкції №162 визначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.
Пунктом 4.1 Інструкції №162 було передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно п. 2.12 Інструкції №162 посилання на відповідні документи записуються на внутрішній стороні обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження і заохочення, внесені у трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.
З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).
Крім того, в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Також суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Водночас суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірних періодів містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому, зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.
Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях».
Як наслідок підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях».
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача включити до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 суми сплачених страхових внесків за 2005-2009 роки та 2015-2016 роки відповідно до даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, суд зазначає наступне.
Як зазначено позивачем, до його страхового стажу не було враховано період роботи з 1 червня 2015 року по 1 травня 2016 року, тобто 11 місяців, попри те, що в індивідуальних відомостях про застраховану особу наявна інформація про отриманий заробіток за вказаний період. Разом з тим, у зазначених відомостях відсутня позначка про сплату страхових внесків. Позивач вважає, що дане питання потребує додаткової перевірки зі сторони органів Пенсійного фонду, оскільки фактичне нарахування заробітної плати має відповідати сплаті єдиного соціального внеску в рамках загальнообов`язкового державного страхування, і у разі підтвердження хоча б мінімального внеску зазначений період повинен бути включений до його страхового стажу згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Крім того, в індивідуальних відомостях про застраховану особу містяться дані про сплату страхових внесків у період з 2005 но 2009 рік, які також не були враховані при розрахунку розміру пенсії позивача. 
Суд вказує, що згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Цей правовий висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 30.12.2021 у справі №348/1249/17 та у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №340/1454/21.
З огляду на викладене позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_2 на найбільш вигідних умовах з мстою оптимізації розміру пенсії та нарахування всіх належних надбавок та компенсацій.
Суд звертає увагу, що відповідно до принципу розподілу влад та за змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи уповноважені діяти виключно в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законом. Здійснення перерахунку пенсії, визначення її розміру, застосування відповідних показників і надбавок належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України.
Суд, здійснюючи контроль за законністю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, не може підміняти собою відповідний орган державної влади та виконувати його функції щодо оцінки документів, проведення розрахунків чи визначення конкретного розміру пенсії. Зазначені дії належать до дискреційних повноважень Пенсійного фонду України, який самостійно оцінює подані документи, встановлює наявність або відсутність підстав для перерахунку та визначає розмір пенсійної виплати відповідно до чинного законодавства.
Правова позиція щодо неприпустимості втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, згідно з якою суд не має права брати на себе функції адміністративного органу і замість нього ухвалювати рішення, що ґрунтуються на спеціальних розрахунках, оцінці документів чи визначенні розміру пенсійних виплат.
У зв`язку з цим вимога позивача про зобов`язання відповідача безпосередньо здійснити перерахунок пенсії у визначений позивачем спосіб та з конкретної дати не може бути задоволена судом, оскільки така вимога виходить за межі судових повноважень і фактично спрямована на підміну функцій Пенсійного фонду.
Разом із тим, належним та ефективним способом захисту порушених прав у цій частині є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про перерахунок пенсії, з урахуванням установлених судом обставин, зокрема обов`язку врахувати спірні періоди роботи при визначенні страхового стажу.
Під час повторного розгляду заяви відповідач зобов`язаний надати оцінку усім поданим документам, визначити підстави та порядок перерахунку пенсії відповідно до вимог чинного законодавства, а також прийняти відповідне мотивоване рішення у визначений законом строк.
Отже, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву позивача щодо перерахунку пенсії, врахувавши висновки суду та норми законодавства, що регулюють відповідні правовідносини.
Відповідно до статей 19 Конституції України та 44, 45, 58 Закону України №1058-IV, питання обчислення страхового стажу, перевірки поданих документів, визначення права особи на пенсію та прийняття рішення про її призначення належать до дискреційних повноважень територіальних органів Пенсійного фонду України.
Суд не може перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень і ухвалювати замість нього рішення, яке є результатом адміністративної процедури, що включає оцінку доказів, перевірку достовірності документів та здійснення розрахунків, передбачених спеціальним законодавством.
Судове рішення може лише усувати порушення, допущені органом влади, та визначати спосіб їх належного виправлення, але не підміняти собою адміністративний орган у реалізації його компетенції.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються наданими доказами, відповідачем не спростовані, а тому підлягають частковому задоволенню з коригуванням обраного способу захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат.
Приписами ч. 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. 
Відповідно до квитанції, доданої до матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 1211,20 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1211,20 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд 
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.03.1976 р. по 21.10.1976 р. у Львівському філіалі інституту «Укрдіпрошлях».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві включити до розрахунку розміру пенсії ОСОБА_1 суми сплачених страхових внесків за 2005-2009 роки та 2015-2016 роки відповідно до даних індивідуальних відомостей про застраховану особу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код ЄДРПОУ: 42098368, 04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, буд. № 16) 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.