ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6320/26 Справа № 213/277/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - - Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Лідовська А.А.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ»,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 та відповідача Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2026 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 березня 2026 року,-
ВСТАНОВИВ
В січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (надалі ПрАТ «Інгулецький ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 22.12.2003 р. по 20.02.2005 р. працював водієм автомобіля (автобусів) автотранспортного цеху ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 21.02.2005 р. по 08.08.2010 р. - водієм автомобіля в кар`єрі на обслуговуванні об`єктів ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 09.08.2010 р. по 09.09.2012 р. - водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на поливанні доріг та забоїв у кар`єрі ПАТ «Інгулецький ГЗК», з 10.09.2012 р. по 27.12.2024 р. - водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на вивезенні гірничої маси з кар`єру цеху технологічного автотранспорту ПрАТ «Інгулецький ГЗК» правонаступником яких є відповідач, тобто протягом 21 року здійснював трудову діяльність у шкідливих умовах. 
Звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.
У зв`язку зі шкідливими умовами праці Позивач з вини Відповідача отримав хронічні професійні захворювання за діагнозами: Вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації. Код МКХ-10: T75.2. та Хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) — за класифікацією В.О. Остапкович та Н.І. Пономарьової. Код МКХ-10: H90.3. 08.01.2026р. 
У зв`язку із отриманням хронічних професійних захворювань, Позивач первинно пройшов огляд експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи, де йому було встановлено II групу інвалідності безстроково. Встановлено 75% втрати працездатності (у тому числі 60% - вібраційна хвороба, 15% - хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість) безстроково. Протипоказані всі види праці в звичайних умовах виробництва. Позивачу постійно доводиться перебувати на стаціонарному лікуванні.
У зв`язку з отриманням хронічних професійних захворювань, порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль у шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження рухів у ліктьових і колінних суглобах, болі та оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців на холоді, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, біль у грудній клітці, періодичний головний біль, запаморочення, втому.
Наявність даних негативних явищ в житті Позивача свідчить про постійне перенесення ним больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у нього можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які він мав до моменту професійного захворювання та втрати професійної працездатності. 
Перелічені вище негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Отже факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Тому просив стягнути з відповідача заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 432350,00 грн.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір в розмірі 3500,00 грн.
Обидві сторони оскаржили судове рішення.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Яводчак О.В. просив змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, збільшивши розмір суми відшкодування моральної шкоди до заявленої у позові суми 432350,00 грн.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що внаслідок професійних захворювань, отриманих на підприємстві відповідача, позивач постійно відчуває біль у шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження рухів у ліктьових і колінних суглобах, болі та оніміння рук, мерзлякуватість кистей, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, біль у грудній клітині, періодичний головний біль, запаморочення, втому. 
Позивач відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному і фізичному стані позивача. Він потребує допомоги рідних, не має змоги через стан здоров`я гідно забезпечувати їх як раніше, не може не тільки виконувати навіть легку фізичну роботу по дому, а навпаки потребує фізичної та моральної допомоги від своїх близьких.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача адвокат Львов А.Л. просив залишити її без задоволення та подав апеляційну скаргу в інтересах відповідача.
В апеляційній скарзі відповідача, представник, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив про зміну судового рішення та часткове задоволення позовних вимог до 187500,00 грн.
Звертає увагу на те, що законодавством допускається зайнятість працівників на роботах зі шкідливими та важкими умовами праці із наданням досить вагомих пільг та гарантій, розмір компенсації визначений судом значно завищений, позивач не надав жодних аргументованих обґрунтувань розрахунку своїх позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідача не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 22.12.2003 р. по 20.02.2005 р. працював водієм автомобіля (автобусів) автотранспортного цеху ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 21.02.2005 р. по 08.08.2010 р. - водієм автомобіля в кар`єрі на обслуговуванні об`єктів ВАТ «Інгулецький ГЗК», з 09.08.2010 р. по 09.09.2012 р. - водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на поливанні доріг та забоїв у кар`єрі ПАТ «Інгулецький ГЗК», з 10.09.2012 р. по 27.12.2024 р. - водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день на вивезенні гірничої маси з кар`єру цеху технологічного автотранспорту ПрАТ «ІНГЗК», правонаступником яких є ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧОЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ». 27 грудня 2024 року звільнений за власним бажання в зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України.
Медичним висновком профпатологічної лікарсько-консультативної комісії відокремленого підрозділу «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я Національного університету охорони здоров`я України імені П.Л. Шупика» від 27 листопада 2024 року, протокол №22/297 виявлена підозра на професійні захворювання:
Основний діагноз: 
1) Підозра на вібраційну хворобу 3 другої стадії від дії загальної вібрації церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулонейропатією (LS, S1, С6, С7), помірно вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу І ст. (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів І ст. (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозу дрібних суглобів кистей І ст.
2) Хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість другого ступеня (з легким зниженням слуху) за класифікацією ОСОБА_3 і Н.І. Пономарьової (підозра на професійне захворювання від дії виробничого шуму).
Супутній діагноз: Хронічний бронхіт, фаза ремісії. ЛН 1 ст. Гіпертонічна хвороба II стадії, ступінь 3, гіпертензивне серце. СН 1 ст. Ризик 3.
Згідно з цим висновком визначений стаж роботи ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих і небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на ПРАТ «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», водієм автотранспортних засобів на вивезенні гірничої маси із кар`єру (10.09.2012-11.2024), а саме важкості праці, 3 клас 2 ступеня, аерозоль фіброгенної дії 3 клас 1 ступеня «шкідливі» (2009-2015), шуму 3 клас 1 ступеня (17.06.2009-09.12.2015; 30.04.2020-01.07.2024 - 10р. 9 міс.), загальної вібрації 3 клас 1 ступеня, протягом 11р. 10міс.
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 03 листопада 2025 року проведено розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 професійних захворювань. Встановлено: стаж роботи позивача 38 років (загальний), 11 років 09 місяців (за професією водій автотранспортних засобів (8322), 19 років 04 місяці (у цеху в умовах впливу шкідливих факторів).
Відповідно до п. 13 Акту за загальною оцінкою умови праці позивача у відповідача відносяться до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі».
Згідно з пунктом 17 Акту встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи в кар`єрі гірничозбагачувального комбінату водієм автотранспортних засобів, виконував роботи з керування автомобільними транспортними засобами, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, важких режимів експлуатації автотранспортних засобів в кар`єрі, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації та шуму.
У п.18 Акту причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено: 
Вібрація загальна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 14 дБ перевищував допустимий рівень та складав 76 дБ при гранично допустимому 62 дБ, еквівалентний корегований рівень віброшвидкості на 2 дБ перевищував допустимий рівень та складав 109 дБ при гранично допустимому 107 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації».
Фізичні фактори: еквівалентний рівень шуму на 2 дБА перевищував гранично допустимий рівень і складав 82 ДБА при ГДР 80 ДБА згідно ДСН 3.3.6.037-99 «Санітарні норми виробничого шуму. ультразвуку та інфразвуку».
Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №125/26/35/P від 08 січня 2026 року (номер витягу – 125/26/35/B) позивачу встановлено другу групу інвалідності безстроково. Причиною інвалідності зазначено професійне захворювання. Встановлено 75% втрати працездатності (в тому числі 60% вібраційна хвороба, 15% - хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість, акт П-4 від 03.11.2025р.) безстроково. Протипоказані всі види праці в звичайних умовах виробництва.
У 2018-2025 роках позивач неодноразово перебував на лікуванні з приводу отриманого професійного захворювання.
Суд, частково задовольняючи позов виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, зокрема, на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як вбачається з Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 03.11.2025 року, причиною виникнення професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: по вмісту шкідливих речовин, в тому числі аерозолів фіброгенної дії в повітрі робочої зони пилу фіброгенної дії в повітрі робочої зони, по рівню шуму, по рівню загальної вібрації, по важкості та напруженості праці, що перевищили гранично допустимі. 
Отже, роботодавець ПРАТ «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» під час роботи позивача на його виробництві допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та важкої праці, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому душевних страждань, потребують лікування, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.
Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. 
Стаття 4 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що державна політика в галузі охорони праці базується , зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди оскільки матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди, адже у зв`язку з професійним захворюванням у позивача порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як змушений лікуватися, залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Колегія суддів вважає неприйнятними посилання як представника позивача так і відповідача в апеляційних скаргах щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який на думку колегії суддів відповідає засадам розумності та справедливості. 
Зокрема, судом першої інстанції враховано характер отриманих позивачем професійного захворювання, роботу позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, тривалий стаж роботи в шкідливих умовах, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 75 %, стан здоров`я потерпілого, наявність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначений судом розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам справедливості, законності та співмірності. 
Посилання представника позивача, як приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Отже, з урахуванням того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 75% внаслідок професійних захворювань, та визнано людиною з інвалідністю 2 групи, що свідчить негативні зміни в його житті, викликає необхідність лікуватись, що завдає позивачу душевного болю та страждань, враховуючи час роботи позивачу на підприємстві відповідача – 11 років 09 міс., колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 350000 грн., відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у даній ситуації. 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, а тому вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачці внаслідок смерті її чоловіка на виробництві.
Подібні правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490 св 21).
Отже, врахувавши вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув суму моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин підстав для задоволення обох апеляційних скарг та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли бути підставою для скасування або зміни рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ
Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 та відповідача Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: