ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/666/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом фізичної особи-підприємця Сулім Майї Василівни, м. Ірпінь Київської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест", м. Берегове Берегівського району Закарпатської області
про стягнення 19 886,89 грн заборгованості

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Сулім Майя Василівна звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" про стягнення 19 886,89 грн заборгованості за здійснене позивачем перевезення по договору-заявці № 1/13032026 від 13.03.2026, а саме: 18 106,86 грн основної заборгованості, 1 284,47 грн пені, 128,45 грн 3 % річних та 367,11 грн інфляційних втрат.
Позивач також просить суд здійснити розподіл судових витрат, які складаються із суми сплаченого судового збору та понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також гонорару успіху у разі задоволення позову.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/666/26 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2026.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.06.2026 позовну заяву фізичної особи-підприємця Сулім Майї Василівни залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали суду про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.06.2026, внаслідок усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.
Згідно з частиною 5 статті 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ухвала суду від 29.06.2026 про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та така отримана 30.06.2026.
07.07.2026 за вх.№ 02.3.1-02/6617/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву, та за вх.№ 02.3.1-02/6619/26 – клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.
08.07.2026 за вх.№ 02.3.1-02/6651/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла від позивача відповідь на відзив від 07.07.2026, та за вх.№ 02.3.1-02/6646 заперечення на клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу від 07.07.2026.
08.07.2026 за вх.№ 02.3.1-02/6654/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла заява позивача від 07.07.2026 про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості, про цьому просить стягнути з відповідача суми штрафних санкцій та здійснити розподіл судових витрат.
У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
17.06.2026 фізичною особою-підприємцем Сулім Майєю Василівною подано позов (зареєстрований за вх.№ 02.3.1-05/709/26 від 18.06.2026, в обґрунтування якого позивач зазначає, що на виконання умов договору заявки № 1/13032026 від 13.03.2026 здійснив перевезення за маршрутом Берегове (Україна) – Брунталь (Чехія), виконаного з датою завантаження 16.03.2026 та вивантаження 18.03.2026, яке відповідач оплатив не в повному обсязі.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідач, згідно з поданим відзивом, заперечує проти відзиву, посилаюсь на оплату здійсненого позивачем перевезення до відкриття провадження у цій справі. При цьому вважає необґрунтованими нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідь позивача на відзив відповідача. 
Позивач у поданій відповіді на відзив не заперечує факту погашення відповідачем основної суми заборгованості після звернення позивача з даним позовом до суду, проте наполягає на стягненні з відповідача сум штрафних санкцій, оскільки мало місце прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. 

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
13.03.2026 фізичною особою-підприємцем Сулім Майєю Василівною (далі також – перевізник) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" (далі також – замовник) договір-заявку № 1/13032026 на здійснення міжнародного перевезення.
Вказаний договір-заявка підписаний сторонами, відповідно до умов якого сторонами погоджено істотні умови перевезення, зокрема, маршрут Берегове, Україна – Брунталь, Чехія, вартість перевезення 950 євро, умови оплати – безготівковий розрахунок до 20 банківських днів після отримання оригіналів документів.
В межах даного договору-заявки позивачем надано послуги з перевезення вантажу, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) № 200810, яка містить інформацію про виконання умов за адресами навантаження-розвантаження. 
За фактом розвантаження ватажу перевізником, сторонами підписано акт здачі-приймання робіт № НВ-000011 від 18.03.2026, за яким вартість послуги склала 48 106,86 грн.
Проте, за твердженням позивача, відповідачем було здійснено оплату виконаного перевезення не в повному обсязі, а саме в розмірі 30 000,00 грн (12.05.2026 було сплачено 15 000,00 грн та 15.05.2026 – 15 000,00 грн), у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 18 106,86 грн.
Втім, як судом встановлено, та підтверджено заявами сторін по суті спору, після подання позивачем позову відповідач здійснив оплату залишку заборгованості в сумі 18 106,86 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 829 від 18.06.2026.
Вказані обставини позивачем не заперечується, у зв`язку з чим останній заявляє про наявність підстав для закриття провадження в частині сплаченої відповідачем суми основної заборгованості, і просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції.

НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ
Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
За приписами статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Судом встановлено, що між сторонами склались відносини з перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, що врегульовані главою 64 ЦК України та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до положень якої Україна приєдналась 01.08.2006 (далі також – Конвенція).
Організація міжнародних перевезень автомобільним транспортом визначена розділом ІV Закону України "Про автомобільний транспорт".
Відповідно до частини 1 статті 53 вказаного Закону організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.
До міжнародних перевезень пасажирів та небезпечних вантажів допускаються резиденти України, які мають досвід роботи на внутрішніх перевезеннях на договірних умовах не менше ніж три роки (частина 2 статті 53 названого Закону).
Відповідно до положень статті 926 ЦК України позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами). Такі правовідносини врегульовані, також Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів від 19.05.1956.
Статтею 1 Конвенції передбачено, що її положення застосовуються до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться в двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
У даній справі сторони погодили перевезення з України до Чехії, тобто місця прийняття товару та місця його доставки знаходились в різних країнах.
Окрім зазначеного, сторонами узгоджено всі деталі перевезення вантажу, зокрема, умови розрахунку по факту здійснення перевезення після отримання оригіналів документів. 
Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Частиною 1 статті 916 ЦК України передбачено, що за перевезення, зокрема, вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб`єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі – вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.
Як встановлено судом, позивачем на виконання договору-заявки надано послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, що підтверджується долученими до матеріалів справи Міжнародною товарно-транспортною накладною (СMR) №200810 та актом здачі-прийняття робіт № НВ-000011 від 18.03.2026, за яким вартість послуги склала 48 106,86 грн.
На виконання умов договору-заявки позивач надіслав відповідачу комплект документів для оплати наданих послуг, що підтверджується експрес накладною № 59 0016 0940 7503, які останнім отримані 26.03.2026. 
Таким чином, з урахування положень договору-заявки щодо настання строку оплати протягом 20 банківських днів з моменту отримання оригіналів документів, строк оплати настав 24.04.2026.
Відповідач, в порушення зазначених умов, прострочив оплату здійсненого позивачем перевезення, здійснивши оплати 12.05.2026 на суму 15 000,00 грн, 15.05.2026 на суму 15 000,00 грн, а також 18.06.2026 на суму 18 106,86 грн, яка була предметом розгляду цієї справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. 
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Таким чином, з огляду на наведене, суд доходить висновку про закриття провадження в частині вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 18 106,86 грн у зв`язку з його сплатою відповідачем після подання позивачем позову.
Щодо вимоги про стягнення пені.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
За умовами укладеного між сторонами договору-заявки не передбачено сплати неустойки в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, натомість, позивач без жодних правових обґрунтувань просить застосувати до відповідача штрафну санкцію у вигляді пені на суму 1 284,47 грн.
За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 1 284,47 грн пені у зв`язку із простроченням оплати здійсненого перевезення є безпідставною та не підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у зв`язку із встановлення судом обставин прострочення здійснення відповідачем оплати, суд зазначає про правомірність заявленої вимоги про стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних. 
При цьому, суд здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, зазначає, що поданий позивач розрахунок вірний, відтак вимога про стягнення з відповідача 128,45 грн 3% річних та 367,11 грн підлягає задоволенню.
Резюмуючи наведене, суд зазначає про доведення позивачем факту прострочення відповідачем оплати здійсненого переведення, а відтак про наявність підстав для стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат, при цьому наявності підстав для стягнення суми пені не довів. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати позивача зі сплати судового збору в порядку частини 9 статті 129 ГПК України, в частині розгляду вимог про стягнення суми боргу, по якій судом ухвалено рішення про закриття провадження, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, суд зазначає наступне.
Стаття 16 ГПК України закріплює право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частин 1, 2 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
У статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).
Згідно з положеннями частини 5, 6 статті 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом із тим, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зазначеними нормами права передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Водночас обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє відповідне клопотання про зменшення їх розміру.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 зазначеного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
За змістом частини 3 статті 237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правничої допомоги.
Судом встановлено, що між позивачем та адвокатським об`єднанням "4LEX" укладено договір про надання правової допомоги № 226 від 09.06.2026 (далі – договір), предметом якого визначено, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання здійснити захист, представництво та надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і порядку, що визначені цим договором та додатковими угодами.
Відповідно до додаткової угоди № 1 від 09.06.2026 до вказаного договору, сторони погодили погодинну оплату за надання правової допомоги, вартість якої складає 4 000,00 грн.
Представництво інтересів позивача у даній справі здійснював голова адвокатського об`єднання, що підтверджуються ордером на надання правничої допомоги серії АІ № 2231583 від 17.06.2026.
На підтвердження обсягу наданої правничої допомоги у цій справі до позовної заяви також долучено акт надання правничої допомоги № 1 від 17.06.2026, відповідно до якого вартість наданих послуг щодо підготовки проєкту позовної заяви, формування пакету документів та подання позову склала 12 000,00 грн, а також виставлений на вказану суму рахунок №1 від 17.06.2026.
Відповідно до поданого відповідачем клопотання від 07.07.2026 останній заявляє про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки, за його доводами, такі витрати є необґрунтованими, оскільки для підготовки тексту позовної заяви адвокату не потрібно вивчати правові норми, практика розгляду таких справ є сталою та не потребує для підготовки матеріалів та правової позиції багато часу, а вартість наданих послуг вважає завищеною, при цьому просить зменшити розмір таких витрат до 1 000,00 грн.
Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Суд звертає увагу, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, відповідно до якої судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 ГПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Отже, критерії, визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21). Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункт 29). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).
Таким чином, дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази в понесення витрат на професійну правничу допомогу, проаналізувавши наданий адвокатом перелік послуг, оцінивши доводи відповідача щодо необхідності зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, користуючись правом зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони, суд доходить висновку, що розмір таких витрат в сумі 12 000,00 грн не є співмірний із виконаною адвокатом роботою у суді під час розгляду цієї справи, враховуючи, що справа № 907/666/26 в силу закону є малозначною, розгляд її здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження, а відтак понесені витрати на правничу допомогу у цій справі підлягають до зменшення судом на 50 % та покладенню їх на відповідача у розмірі 5 610,00 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням прийнятого судом рішення про закриття провадження в частині вимог про стягнення суми боргу.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 231, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 907/666/26 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" суми 18 106,86 грн основного боргу закрити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Леда Вест" (90202, Закарпатська обл., Берегівський р-н, м. Берегове, вул. Б. Хмельницького, буд. 112, код ЄДРПОУ 44794546) на користь фізичної особи-підприємця Сулім Майї Василівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 128,45 грн (сто двадцять вісім гривень 45 коп.) 3 % річних та 367,11 грн (триста шістдесят сім гривень 11 коп.) інфляційних втрат, а також 2 489,35 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят дев`ять гривень 35 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору та 5 610,00 грн (п`ять тисяч шістсот десять гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у справі № 907/666/26.
3. В решті вимог позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 08.09.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко