ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/295/26

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ільєвої Л.М., розглянувши у письмовому провадженні заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантес» про ухвалення додаткового рішення (вх. № 8260/26 від 03.06.2026 р.) у справі № 915/295/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” до Акціонерного товариства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” про стягнення заборгованості у розмірі 17286,32 грн., - 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Авантес” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Акціонерного товариства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” про стягнення заборгованості по договору № 14766, в тому числі 3% річних, інфляційних та пені, в сумі 216285,92 грн.
В обґрунтування позову заявник посилається на обставини щодо невиконання відповідачем умов договору про надання послуг від 07.04.2025 №14766, а саме зобов`язань зі своєчасної оплати послуг по сервісному обслуговуванню обладнання в порядку та строки, визначені договором, внаслідок чого виникла заборгованість заборгованість у розмірі 198999,60 грн. Також за порушення зобов`язань за договором позивачем нараховано відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України пеню, 3% річних та інфляційні втрати.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.03.2026 р. вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” (вх. № 3589/26 від 17.03.2026 р.) залишено без руху, оскільки заявником в порушення вимог ч. 6 ст. 6, ч. 3 ст. 162 ГПК України не зареєстровано електронний кабінет ЄСІТС, не надано до суду підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків, яким підтверджено заборгованість в сумі 198999,60 грн. по договору 14337, про наявність якого зазначено у позовній заяві, та докази направлення претензії вих. № 04-03 2026/1 на адресу відповідача. При цьому вказаною ухвалою суду позивачу встановлено 10-денний строк для усунення виявлених недоліків при поданні позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
25.03.2026 від представника позивача – Колесника Ю.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про усунення недоліків (вх. №4147/26), в якій позивачем зазначено про реєстрацію ним електронного кабінету ЄСТІС. Крім того, до вказаної заяви представником додано підписаний сторонами акт звірки взаємних розрахунків за період з січня 2024 р. по січень 2026 р., копію першої сторінки претензії №04-03-2026/1 від 04.03.2026 з відміткою про отримання відповідачем вказаної претензії, а також докази направлення претензії і акту звірки на електронну пошту відповідача.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.03.2026 р. вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/295/26, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 27.04.2026 р. о 09:30. 
27.04.2026 від представника відповідача - Фуртатова К.М. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява (вх. №6002/26), в якій заявник на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України просив суд закрити провадження в частині стягнення 198999,60 грн. основного боргу у зв`язку з відсутністю предмета спору, а в задоволенні вимог про стягнення пені, інфляційних втрат і річних відмовити. Так, відповідач стверджує, що ним у повному обсязі погашено основну заборгованість у розмірі 198999,60 грн., на підтвердження чого до поданої заяви додано відповідні платіжні інструкції. Щодо позовних вимог про стягнення пені відповідач зазначає, що загальний розрахунок санкцій, наведений у позові, є надмірним та не враховує об`єктивні обставини діяльності відповідача, а тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних у повному обсязі. Також відповідач вказує, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 26000,00 грн. є абсолютно нерозумною, недоведеною та неспівмірною зі складністю справи, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.
Під час судового засідання 27.04.2026 р. представником позивача заявлено усне клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні для перевірки оплати відповідачем основної заборгованості.
Так, у судовому засіданні господарського суду 27 квітня 2026 року по справі № 915/295/26 за участю представника позивача судом було протокольно оголошено перерву до 08.05.2026 року о 10 год. 30 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що відповідача повідомлено ухвалою суду від 27.04.2026 р.
04.05.2026 р. від представника позивача – Колесника Ю.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. №6420/26), в якій позивач просив суд прийняти заяву про відмову від позову в частині стягнення заборгованості в сумі 198999,60 грн., яка була погашена відповідачем після пред`явлення позову та закрити провадження у цій частині в справі на підставі ч. 4 ст. 231 ГПК України. Разом з цим позивач просить суд залишити без розгляду відзив, та у випадку поновлення строку для прийняття відзиву відповідачу – поновити строк для прийняти відповідь на відзив позивача до розгляду та врахувати, викладені в ньому доводи при розгляді справи.
Між тим судове засідання у даній справі 08.05.2026 р. не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Ільєвої Л.М. у щорічній відпустці з 04.05.2026 року по 08.05.2026 року.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.05.2026 р. розгляд справи № 915/295/26 призначено в судовому засіданні на 01 червня 2026 року о 16:30. 
В судове засідання, призначене на 01.06.2026 року, представник відповідача не з`явився. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2026 р. провадження у справі № 915/295/26 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” до Акціонерного товариства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” про стягнення основного боргу у розмірі 198999,60 грн. закрито у зв`язку з відмовою від позову у вказаній частині.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.06.2026 р. у справі № 915/295/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” задоволено частково, а саме стягнуто з Акціонерного товариства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” 3% річних в сумі 1684,68 грн., інфляційні втрати в сумі 3450,39 грн., пеню у розмірі 6075,63 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2662,40 грн.
03.06.2026 р. від представника позивача – Колесника Ю.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява (вх. №8260/26), в якій заявник просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу за розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 22000,00 грн.
Заява мотивована тим, що 01.06.2026 року рішенням господарського суду Миколаївської області стягнуто з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» інфляційні втрати в сумі 3450,39 грн., 3% річних в сумі 1684,68 грн., пеню 6000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2662 грн.
Разом з цим представник позивач зазначає, що під час судових дебатах в господарському суді Миколаївської області він повідомив про намір подати в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів докази понесення витрат на правову допомогу по справі
Як зазначає представник позивача, адвокатом Колесником Юрієм Володимировичем, надається правнича допомога Товариству з обмеженою відповідальністю «Авантес», відповідно до договору про надання правничої допомоги № 27-26 від 27.02.2026 року. Відповідно до договору гонорар складає 4000,00 грн. за 1 годину.
Також представник позивача звертає увагу на те, що 17.03.2026 року разом з позовною заявою (першою заявою позивача по суті справи) представник ТОВ «Авантес» - адвокат Колесник Ю.В. заявив про намір стягнення витрат про надання правової допомоги, з зазначенням орієнтованої суми судових витрат з правової допомоги в сумі 26000,00 грн., з яких: написання та подання позовної заяви до суду 2 год. – 8000,00 грн. (4000,00 *2), написання та подання відповіді на відзив 1,5 год. - 6000,00 грн. (4000*1,5), написання інших процесуальних документів 1 год. – 4000 грн. (4000*1) та участь в судовому засіданні 1 година 4000,00 грн. (за одне судове засідання): 4000*2= 8000,00 грн. (участь в двох судових засіданнях), що відповідає умовам договору про надання правничої допомоги № 27-26 від 27.02.2026 року, укладеному з ТОВ «Авантес» та цілком відповідає складності справи та співвідноситься з ціною позову, що на момент подання складала 216285,92 грн.
Як зазначає представник позивача, фактично понесені витрати складаються з: написання та подання позовної заяви до суду 2 год. – 8000,00 грн. (4000,00 *2), написання та подання відповіді на відзив – 1,5 год. - 6000,00 грн. (4000*1,5), участь в 2-х судових засіданнях 2 год. - 8000,00 грн. (4000,00 *2), всього 22000,00 грн.
За ствердженням представника позивача, витрати на правову допомогу підтверджуються договором про надання правничої допомоги № 27-26 від 27.02.2026 року з додатком № 1, укладеному між адвокатом Колесником Ю.В. та ТОВ “Авантес”, що був доданий до позовної заяви; додатковою угодою № 1 від 23.04.2026року до договору про надання правничої допомоги № 27-26 від 27.02.2026 року; квитанцією про часткову сплату від 17.03.2026р. (за написання та подання позовної заяви) на суму 8000,00 грн., актом виконаних робіт від 01.06.2026р. описом робіт від 01.06.2026 р.
Також представник позивача вважає, що витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом справи, є необхідними та обов`язковими, адже було складено та подано позовну заяву, без подання якої не було б відкрито провадження та розглянуто справу, складено та подано відповідь на відзив на позовну заяву, оскільки відповідач частково заперечував проти позову, тому у позивача виник обов`язок подання його до суду, представник брав участь в судових засіданнях, адже розгляд справи проводився з викликом сторін, судовий розгляд відбувався з двома призначеними судовими засіданнями, на які представник позивача з`явився та приймав участь: 27 квітня та 01 червня 2026 року (8000,00 грн.) 
Разом з цим, представник позивача зауважує, що розмір таких витрат обґрунтованим умовам договору № 27-26 від 27.02.2026 року та фактично наданими послугами та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, адже на момент подання позову, позовні вимоги складали 216285,92 грн., і не перевищували 10% від ціни позову).
Крім того, представник позивача вказує, що представник відповідача подавав процесуальні документи (відзив на позов) з порушенням строку, що визначений судом, ігнорував участь в судових засіданнях, чи не сприяв швидкому розгляду справи та фактично затягував розгляд справи. 
Як наголошує представник позивача, відповідач проігнорував досудові заходи вирішення спору, які вживались позивачем до подання позовної заяви. Основний борг сплатив лише коли отримав позовну заяву. Отже, всі вчинені дії позивачем представником-адвокатом та понесені витрати на правову допомогу є обов`язковими, необхідними та обґрунтованими, а тому підстав для їх зменшення - не вбачається.
Дослідивши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантес» та матеріали справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 4 ст. 129 ГПК України).
Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що в описовій частині позовної заяви заявником наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У вказаному розрахунку вказано, що попередньо зазначені судові витрати складаються із суми судового збору в сумі 2662,40 грн. та витрат позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 26000,00 грн. та вказано, що станом на момент подання позову вже надано послуг на суму 8000,00 грн.
Наразі слід зазначити, у судовому засіданні 01.06.2026 р. представник позивача повідомив, що позивачем окремо будуть подані докази щодо розміру понесених судових витрат в порядку ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 
1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з ч. 3 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. 
Наразі слід зазначити, що під час ухвалення Господарським судом Миколаївської області рішення від 01.06.2026 р. у справі № 915/295/26 про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантес» було вирішено питання щодо розподілу судових витрат лише в частині сплаченого судового збору. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що під час ухвалення господарським судом рішення по даній справі питання стосовно розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось, при цьому позивачем надано докази на підтвердження розміру понесених таких судових витрат відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, господарський суд вважає, що є підстави для ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому суд зазначає, що, незважаючи на закриття провадження у справі в частині вимог позивача про стягнення основної заборгованості розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу здійснюється в загальному порядку. 
У статті 130 ГПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так, у відповідності до вимог частини третьої статті 130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Так, в постанові від 01.07.2024 у справі № 910/290/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду встановив обґрунтованість розподілу судових витрат, у т.ч. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позовних вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після відкриття провадження у справі. Наразі ВС вказав, що відповідно до частини третьої статті 130 ГПК України судові витрати позивача не відшкодовуються відповідачем лише у разі відмови позивача від позову. Натомість, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. 
Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2026 року справі № 917/1161/25 щодо застосування частини 3 статті 130 у сукупності з пунктом 4 частини 1 статті 231 ГПК України наведено такий висновок: у позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем; при цьому немає значення, чи було провадження закрито за клопотанням позивача, відповідача чи з ініціативи суду.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Між тим в ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу Україниу разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України(а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України(а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
В пунктах 33- 34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Також відповідно до усталеної практики Верховного Судусуд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір(позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2026 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Авантес”, як клієнтом, та адвокатом Колесником Юрієм Володимировичем, як адвокатом, було укладено договір № 27-26 про надання правничої допомоги, відповідно до предмету якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати клієнту правничу та юридичну допомогу по підготовці матеріалів, представництву і захисту матеріальних та нематеріальних прав клієнта в судах будь-якої інстанції та ланки, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, об`єднаннях, незалежно від організаційно-правової форми, та від громадян за їх згодою, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та їх фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п. 2.3., 2.4. договору у рамках даного договору адвокат зобов`язується: підготувати необхідні процесуальні документи для подання в суд і здійснити представництво інтересів клієнта в судовому процесі; використовувати всі передбачені законодавством способи захисту прав і законних інтересів клієнта.
Пунктом 6.1 договору визначено, що даний договір є платним. Отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, у розмірі, що зазначений в додатку № 1 до даного договору, котрий є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. 6.3 договору оплата здійснюється авансом перед наданням послуги у безготівковому порядку на рахунок адвоката.
Згідно з п. 6.4 договору по завершенню роботи/послуги сторони підписують Акт прийому-передачі виконаних робіт. У разі якщо клієнт відмовляється підписувати Акт прийому-передачі виконаних робіт, акт направляється на адресу клієнта, яка зазначена в договорі про надання юридичної допомоги. Після спливу 10 днів з моменту отримання листа чи повернення листа без вручення клієнту – Акт прийому-передачі виконаних робіт вважається підписаним клієнтом.
Умовами п. 7.1 договору передбачено, що даний договір діє з моменту підписання і до моменту фактичного виконання доручення або до моменту припинення договору або його розірвання.
Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги № 27-26 від 27.02.2026 сторони погодили, зокрема, що вартість послуг / гонорар за договором складає 4000,00 грн. за годину роботи адвоката, гонорар – 4000,00 грн., участь у судовому засіданні – 4000,00 грн.
Крім того, 23.04.2026 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 27-26 від 27.02.2026 про надання правничої допомоги, за умовами якої сторони погодили викласти п. 6.3 договору в новій редакції, а саме:
“Оплата за послугу – “написання та подання позовної заяви” здійснюється авансом перед наданням послуги у безготівковому порядку на рахунок адвоката, а остаточна сума гонорару оплачується після підписання Акту приймання-передачі наданих послуг відповідно до п. 6.4 Договору та винесення рішення судом в 10-денний строк”.
Договір з додатком та додатковою угодою підписано сторонами та скріплено печатками сторін. До суду не подано доказів розірвання договору, або визнання його недійсним.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи платіжної інструкції №232 від 17.03.2026 р. позивачем було перераховано кошти у розмірі 8000,00 грн. за призначенням платежу “послуга по договору № 27-26 від 27.02.2026 року. Написання та подання позовної заяви за позовом ТОВ «Авантес» до АТ «НВКГ «Зоря»-«Машпроект» по договору 14766 до Господарського суду Миколаївської області”.
Відповідно до детального опису робіт №1 від 01.06.2026 р. (суд зауважує, що вказаний документ датовано 01.06.2025, що суд оцінює, як допущену сторонами описку в частині зазначення року складання такого документу; на переконання суду, з огляду на зміст документу існують всі підстави вважати, що датою його складання є саме 01.06.2026) виконаних адвокатом, необхідних для надання професійної допомоги ТОВ “Авантес” по договору № 27-26 від 27.02.2026, в якому наведено Перелік виконаних адвокатом послуг по справі № 915/295/26:
- дата виконання: 17.03.2026; види послуги: написання та подання позовної заяви про стягнення заборгованості по Договору № 14766 станом на 16.03.2026 року, в тому числі 3% річних, інфляційні втрати та пені 216285,92 грн.; вартість послуги в грн.: 8000,00 грн.
- дата виконання: 27.04.2026; види послуги: участь у судовому засідання господарського суду Миколаївської області у справі №915/295/26; вартість послуги в грн.: 4000,00 грн.;
- дата виконання: 01.05.2026; види послуги:написання та подання відповіді на відзив у справі № 915/295/26; вартість послуги в грн.: 6000,00 грн.;
- дата виконання: 01.06.2026; види послуги: участь у судовому засідання господарського суду Миколаївської області у справі №915/295/26; вартість послуги в грн.: 4000,00 грн.
Надано послуг у справі № 915/295/26 на 22000,00 грн.
Вказаний детальний опис робіт № 1 підписаний адвокатом ат клієнтом без будь-яких зауважень та заперечень.
Адвокат виконав умови договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.02.2026 р. № 27-26 та надав клієнту правничу допомогу, що підтверджується актом від 01.06.2026 № 1 прийому-передачі виконаних робіт по договору №27-26 від 27.02.2026 (суд зауважує, що вказаний документ датовано 01.06.2025, що суд оцінює, як допущену сторонами описку в частині зазначення року складання такого документу; на переконання суду, з огляду на зміст документу існують всі підстави вважати, що датою його складання є саме 01.06.2026), за змістом якого сторони засвідчили факт прийому клієнтом виконаних адвокатом робіт, що включає в себе:
- дата виконання: 17.03.2026; виконані роботи: написання та подання позовної заяви про стягнення заборгованості по Договору № 14766 станом на 16.03.2026 року, в тому числі 3% річних, інфляційні втрати та пені 216285,92 грн.; витрачений час: 2 години.
- дата виконання: 27.04.2026; виконані роботи: участь у судовому засідання господарського суду Миколаївської області у справі №915/295/26; витрачений час: 1 година;
- дата виконання: 01.05.2026; виконані роботи: складення та подання відповіді на відзив у справі № 915/295/26; витрачений час: 1,5 години;
- дата виконання: 01.06.2026; виконані роботи: участь у судовому засідання господарського суду Миколаївської області у справі №915/295/26; витрачений час: 1 година.
Загальний час робіт (послуг) склав 5,5 години.
Загальна вартість робіт (послуг) з розрахунку 4000 грн. за годину роботи адвоката, склала 5,5 х 4000,00 грн. = 22000,00 грн.
Клієнт претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має.
Таким чином, відповідно до вищевикладеного, позивачем визначено суму витрат на правничу допомогу в розмірі 22000,00 грн.
Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі N 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Між тим в ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Виходячи зі змісту наведених положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Разом з тим у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7, 9статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126,129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах 5 - 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
В пунктах 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 зазначено, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Також відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
Таким чином у вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд, керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України, має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці, як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Так, слід зазначити, що наявні в матеріалах справи копії договору № 27-26 про надання правничої допомоги від 27.02.2026 р., додаткової угоди № 1 до договору № 27-26 від 27.02.2026, платіжної інструкції №232 від 17.03.2026 р., детального опису робіт №1 від 01.06.2026 р., акту від 01.06.2026 № 1 прийому-передачі виконаних робіт по договору №27-26 від 27.02.2026 не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у заявленому розмірі, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, у заяві (вх. №6002/26 від 27.04.2026) відповідач зазначає, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу у розмірі 26000,00 грн. є абсолютно нерозумною, недоведеною та неспівмірною зі складністю справи, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. Відповідач вказує, що дана справа є типовою справою про стягнення дебіторської заборгованості за договором надання послуг. На думку відповідача, позовна заява не містить складних юридичних конструкцій або аналізу численних доказів. Відповідач вказує, що фактично, позов побудований на шаблоні, де змінені лише назви сторін та цифри. На переконання відповідача, витрачання 2 годин професійного адвоката на такий документ за ставкою 4000 грн/год є необґрунтованим завищенням вартості. 
04.05.2026 р. від представника позивача – Колесника Ю.В. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла відповідь на відзив (вх. №6420/26), у якій, представником позивач, зокрема зазначено, що на сьогоднішній день вже понесені витрати за написання та подання позовної заяви до суду – 8000,00 грн., участь в судовому засіданні – 4000,00 грн. та написання та подання відповіді на відзив – 6000,00 грн., тому витрати у справі складають 18000,00 грн., докази понесені яких будуть надані суду в порядку ст. 129 ГПК України.
Відтак, дослідивши надані ТОВ “Авантес” докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг, суд, при вирішенні питання щодо відшкодування витрат позивача на правничу допомогу у справі № 915/295/26 в розмірі 22000,00 грн., керуючись правилами, встановленими у частині 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку не покладати на відповідача всі витрати позивача на надані послуги за договором про надання правової (правничої) допомоги від 27.02.2026 р. № 27-26. 
При цьому, вирішуючи питання щодо того, який розмір витрат позивача на правничу допомогу може вважатись обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, суд враховує ціну позову (216285,92 грн.), а також те, що дана справа не є складною (спір стосується стягнення заборгованості за договором надання послуг), позовна заява не є обширною, не потребує складної аналітичної діяльності адвоката, тому з урахуванням критеріїв обґрунтованості, пропорційності та розумності, суд вважає, що обґрунтованим розміром витрат на правову допомогу у даній справі є саме 10000,00 грн., що не перевищує суму пені, 3% річних та інфляційних втрат, що стягнуті за рішенням суду у справі №915/295/26, і може вважатись розумним та співмірним у заявленому спорі. Наразі судом враховано, що матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час. Так, до позовної заяви додані: акт звірки взаємних розрахунків, лист №06/022026-1 від 06.02.2026, 4 акти приймання наданих послуг (№371 від 2.12.2025; №333 від 28.11.2025, №300 від 31.10.2025, №270 від 29.09.2025) та 4 довідки про вартість наданих послуг та витрати (за вересень 2025, жовтень 2025, листопад 2025, грудень 2025), копія договору про надання послуг №14766 від 07.04.2025, 4 податкові накладні (№23 від 28.11.2025, №26 від 29.09.2025, №30 від 26.12.2025, №32 від 31.10.2025), копія претензії №04-03-2026/1 від 04.03.2026. Також слід зауважити, що спірні правовідносини регулюється нормами Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Таким чином, враховуючи те, що рішення суду за позовом відбулось на користь позивача, відповідно витрати на правову допомогу, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи № 915/295/26, підлягають відшкодуванню відповідачем згідно з п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України в розмірі 10000,00 грн. 

Керуючись ст.ст. 129, 130, 221, 232, 236-238, 240, 241, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантес» про ухвалення додаткового рішення (вх. № 8260/26 від 03.06.2026 р.) у справі № 915/295/26 задовольнити частково.
2. СТЯГНУТИ з Акціонерного товариства “Науково-виробничий комплекс газотурбобудування “Зоря”-“Машпроект” (54018, м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 42а; код ЄДРПОУ 31821381) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Авантес” (54001, м. Миколаїв, вул. Набережна, 29; код ЄДРПОУ 34606844) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000/десять тисяч/грн. 00 коп.
3. В задоволенні решти частини вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Авантес» в заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Додаткове рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Ільєва