ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2026 м. Дніпро Справа № 908/157/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Висоцького А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Запоріжгаз"" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 (суддя Боєва О. С.)
у справі № 908/157/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА ПРИАЗОВ`Я”, м. Запоріжжя
до Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Запоріжгаз””, м. Запоріжжя
про стягнення 80 616,69 грн,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про стягнення 86 176,46 грн передплати за послуги з розподілу природного газу за березень 2022 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір розподілу природного газу № 09420z07GVEP016 шляхом підписання позивачем заяви-приєднання до Типового договору розподілу природного газу.
На виконання умов договору ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» згідно з платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 перерахувало на рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» 86 176,46 грн як попередню оплату за послуги з розподілу природного газу за березень 2022 року відповідно до рахунку № 62002129 від 14.02.2022.
Позивач зазначав, що у зв`язку з початком воєнних дій наказом генерального директора ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» від 24.02.2022 № 0299 виробничу діяльність підприємства було зупинено, а Пологівська міська територіальна громада Запорізької області, на території якої розташований належний позивачу об`єкт за адресою: м. Пологи, вул. Кар`єрна, буд. 28-А, з 03.03.2022 перебуває в тимчасовій окупації Російської Федерації.
За твердженням позивача, починаючи з 03.03.2022 сторони об`єктивно не могли здійснювати передбачене договором переміщення природного газу до належного позивачу об`єкта та, відповідно, позивач не отримував послугу з його розподілу, за яку попередньо сплатив кошти.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» неодноразово зверталося до відповідача, зокрема листами № 0621 від 21.06.2022, № 0203 від 03.02.2023 та № 0203 від 01.12.2023, повідомляючи про припинення споживання природного газу та вимагаючи повернути сплачену за березень 2022 року передплату, однак АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» кошти не повернуло, посилаючись на виконання своїх зобов`язань за договором та відсутність підстав для їх повернення.
Після направлення справи Верховним Судом на новий розгляд позивач подав додаткові пояснення від 07.04.2026, в яких зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 80 616,69 грн передплати за послуги з розподілу природного газу за період з 03.03.2022 по 31.03.2022.
Зменшення розміру позовних вимог позивач обґрунтував тим, що з огляду на початок тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади 03.03.2022 передплата підлягає поверненню не за весь березень 2022 року, а за 29 днів з 03.03.2022 по 31.03.2022 включно. Відповідну суму визначено пропорційно кількості днів, протягом яких, за твердженням позивача, послуга не надавалася: 86 176,46 грн Ч 29 / 31 = 80 616,69 грн.
Заяву про зменшення розміру позовних вимог суд першої інстанції прийняв до розгляду, у зв`язку з чим предметом нового розгляду справи стали вимоги ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» про стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» 80 616,69 грн передплати за послуги з розподілу природного газу за період з 03.03.2022 по 31.03.2022.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» задоволено повністю.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» 80 616, 69 грн передплати за послуги з розподілу природного газу та 10 900, 80 грн витрат зі сплати судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існували договірні відносини на підставі договору розподілу природного газу № 09420z07GVEP016, укладеного шляхом приєднання позивача до умов Типового договору розподілу природного газу.
Суд встановив, що 22.02.2022 позивач перерахував відповідачу 86 176, 46 грн попередньої оплати за послуги з розподілу природного газу за березень 2022 року.
Водночас Пологівська міська територіальна громада Запорізької області, на території якої розташований об`єкт газоспоживання позивача, з 03.03.2022 перебуває в тимчасовій окупації Російської Федерації.
Місцевий господарський суд, врахувавши положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дійшов висновку, що з 03.03.2022 існувала законодавча заборона на постачання природного газу на тимчасово окуповану територію.
Суд зазначив, що за змістом Закону України «Про ринок природного газу», Кодексу газорозподільних систем та умов укладеного сторонами договору послуга з розподілу природного газу включає не лише забезпечення доступу споживача до газорозподільної системи, а й переміщення природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.
З огляду на законодавчу заборону постачання природного газу на тимчасово окуповану територію суд першої інстанції дійшов висновку, що з 03.03.2022 відповідач не міг надавати позивачу послугу з розподілу природного газу в частині безпосереднього переміщення природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до об`єкта позивача.
При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2024 у справі № 905/1465/23, від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23, від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22, відповідно до яких забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та безпосередній розподіл природного газу спрямовані на досягнення єдиної мети фізичної доставки природного газу до межі балансової належності об`єкта споживача.
Місцевий господарський суд також виходив із того, що за відсутності можливості фізичної доставки природного газу вимога про повну оплату послуги з розподілу лише за сам факт збереження технічного доступу до газорозподільної системи не відповідає критеріям розумності, справедливості та добросовісності.
Водночас суд встановив, що до початку тимчасової окупації, тобто 01 та 02 березня 2022 року, законодавчих обмежень щодо постачання природного газу на територію м. Пологи не існувало, а тому підстави для повернення передплати за ці два дні відсутні.
У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що послуга з розподілу природного газу в березні 2022 року могла надаватися лише протягом 01 та 02 березня, а за період з 03.03.2022 по 31.03.2022 така послуга не надавалася.
Виходячи з пропорційного розрахунку вартості послуг за 29 днів березня 2022 року, суд визначив суму передплати, що підлягає поверненню позивачу, у розмірі 80 616, 69 грн: 86 176, 46 грн Ч 29 / 31.
Суд також врахував, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення передплати, однак відповідні кошти відповідачем повернуті не були.
Окремо суд першої інстанції зазначив, що станом на час нового розгляду справи місцезнаходження ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» змінено з м. Пологи Запорізької області на м. Запоріжжя, тобто податкова адреса позивача знаходиться на підконтрольній Україні території, у зв`язку з чим відсутні передбачені законодавством обмеження щодо переказу йому коштів.
За таких обставин суд першої інстанції визнав позовні вимоги про стягнення 80 616,69 грн передплати законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24, Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про стягнення 80 616, 69 грн відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» зазначає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, є незаконним, необґрунтованим і прийнятим без належного дослідження обставин спірних правовідносин.
Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку з перебуванням Пологівської міської територіальної громади у тимчасовій окупації з 03.03.2022 послуга з розподілу природного газу у березні 2022 року фактично надавалася лише 01 та 02 березня 2022 року, а починаючи з 03.03.2022 і до кінця місяця така послуга не надавалася, у зв`язку з чим передплата за 29 днів у сумі 80 616,69 грн підлягає поверненню позивачу.
На переконання апелянта, суд першої інстанції неправильно ототожнив послугу з постачання природного газу та фактичне його споживання з послугою з розподілу природного газу.
АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» наголошує, що послуга з розподілу природного газу не зводиться виключно до фактичного переміщення природного газу газорозподільною системою трубопроводів до об`єкта споживача. До складу такої послуги, за твердженням скаржника, також входить забезпечення цілодобового доступу замовленої потужності об`єкта споживача до газорозподільної системи, тобто забезпечення технічної можливості у будь-який необхідний споживачу момент розпочати газоспоживання.
У зв`язку із цим апелянт вважає помилковим підхід місцевого господарського суду, відповідно до якого відсутність можливості фізичного постачання чи фактичного споживання природного газу протягом певного періоду автоматично свідчить про ненадання послуги з його розподілу в цілому.
Скаржник окремо наголошує на особливостях визначення та оплати річної замовленої потужності. Зазначає, що величина річної замовленої потужності є самостійною розрахунковою величиною та не залежить від фактичного обсягу споживання природного газу споживачем у поточному році.
За доводами апеляційної скарги, розмір плати за замовлену потужність визначається індивідуально для кожного споживача на підставі обсягу споживання природного газу за попередній газовий рік. Газовим роком є період від початку жовтня одного календарного року до початку жовтня наступного календарного року. Обсяг використаного природного газу за попередній газовий рік береться за основу для визначення річної замовленої потужності, після чого відповідна величина розподіляється на дванадцять рівних частин із застосуванням установленого НКРЕКП тарифу на послуги з розподілу природного газу.
Таким чином, як стверджує апелянт, щомісячна плата за послуги розподілу природного газу не є платою за фактично спожитий протягом відповідного місяця обсяг природного газу, а становить одну дванадцяту частину плати за річну замовлену потужність.
У цьому контексті скаржник зазначає, що сплачена ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» згідно з платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 сума 86 176,46 грн як передплата за розподіл природного газу за березень 2022 року становила 1/12 частину вартості, визначеної виходячи з обсягу споживання природного газу за попередній газовий рік, а тому, на його думку, не могла бути перерахована судом пропорційно до кількості календарних днів березня 2022 року.
Апелянт також посилається на запроваджений з 01.01.2020 новий порядок розрахунків за послуги з розподілу природного газу, за яким змінено принцип визначення величини потужності для споживачів природного газу та здійснено перехід від приєднаної потужності до замовленої потужності, яка визначається відповідно до Кодексу газорозподільних систем виходячи з обсягів споживання об`єкта споживача за попередній період.
Посилаючись на положення розділу VI Типового договору розподілу природного газу, скаржник зазначає, що оплата вартості послуги оператора ГРМ здійснюється за тарифом, установленим Регулятором, та сплачується як плата за річну замовлену потужність з урахуванням положень Кодексу газорозподільних систем.
При цьому місячна вартість послуги з розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта споживача на тариф, установлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності, а розрахунковим періодом за договором є календарний місяць.
АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» посилається також на пункт 2 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, згідно з яким річна замовлена потужність об`єкта споживача на розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу таким об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, крім випадків, прямо передбачених Кодексом.
Розвиваючи наведені доводи, апелянт зазначає, що послуга з розподілу природного газу включає не лише безпосереднє переміщення природного газу трубопроводами, а й постійне забезпечення технічного стану газорозподільної системи та можливості користування відповідною потужністю.
За твердженням скаржника, оператор ГРМ, зважаючи на приєднання об`єкта споживача до газорозподільної системи, повинен підтримувати належний тиск у системі з урахуванням замовленої потужності приєднаних об`єктів споживачів, забезпечувати безаварійність та належний технічний стан газорозподільної системи. Такі роботи, як зазначає апелянт, належать до діяльності оператора ГРМ у межах території здійснення ним ліцензованої діяльності.
Скаржник звертає увагу на відмінність між приєднаною та замовленою потужністю. Приєднана потужність, за його поясненнями, є сталою величиною, яка визначається для споживача та не потребує щорічного коригування, тоді як замовлена потужність є змінною величиною, що визначається на відповідний календарний рік залежно від попередніх обсягів споживання та може змінюватися в установленому Кодексом порядку. З огляду на це оператор ГРМ для забезпечення сталого функціонування системи постійно налаштовує потужність газорозподільних мереж з урахуванням приєднаних до них об`єктів споживачів.
Посилаючись на пункт 1 розділу II Кодексу газорозподільних систем, апелянт зазначає, що газорозподільна система є технологічним комплексом, який складається з організаційно і технологічно пов`язаних між собою об`єктів та призначений для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам.
Таким чином, на думку скаржника, послуга з розподілу природного газу повинна розглядатися як комплекс дій оператора ГРМ, що включає як фізичну доставку природного газу, так і забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи в межах відповідної потужності, підтримання її безаварійності та належного технічного стану.
Апелянт посилається на пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, відповідно до якого припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу саме по собі не звільняє споживача від обов`язку сплачувати вартість послуг за договором розподілу природного газу, крім прямо передбачених цим пунктом випадків, зокрема розірвання договору або внесення змін до заяви-приєднання та вилучення об`єкта споживача.
При цьому скаржник акцентує увагу на тому, що навіть у разі розірвання договору розподілу природного газу або вилучення об`єкта споживача із заяви-приєднання оплата вартості послуг здійснюється з урахуванням повного календарного місяця, в якому відбулося розірвання договору або вилучення об`єкта.
На переконання АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин зазначені положення пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, які пов`язують оплату послуг із календарним місяцем, а не з окремими днями такого місяця.
У зв`язку із цим апелянт вважає неправомірним здійснений судом першої інстанції розрахунок суми коштів, яка підлягає поверненню, шляхом визначення вартості послуги пропорційно 29 дням із 31 дня березня 2022 року.
За твердженням скаржника, нормативне регулювання не передбачає визначення вартості річної замовленої потужності за кожний календарний день окремо, оскільки розрахунковим періодом за договором та Кодексом газорозподільних систем є календарний місяць.
Апелянт у зв`язку із цим стверджує, що місцевий господарський суд, здійснивши поденний розрахунок вартості послуги за березень 2022 року, фактично встановив інший порядок розрахунків, ніж той, що передбачений нормативними актами НКРЕКП, та, за формулюванням скаржника, перебрав на себе дискреційні повноваження Регулятора.
У такий спосіб, основна позиція апелянта полягає у тому, що тимчасова окупація території, відсутність фактичного постачання чи споживання природного газу з 03.03.2022 не дають підстав для пропорційного зменшення місячної плати за розподіл природного газу, оскільки така плата визначається як 1/12 річної замовленої потужності, розрахунковим періодом є календарний місяць, а сама послуга з розподілу включає значно ширший комплекс дій оператора ГРМ, ніж виключно фізичне переміщення природного газу до об`єкта споживача.
З наведених підстав АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позивачу 80 616, 69 грн передплати помилковим та просить скасувати оскаржуване рішення і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» подало відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», у якому проти її задоволення заперечує та вважає рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 законним і обґрунтованим.
Позивач зазначає, що предметом спору після зменшення позовних вимог є повернення попередньої оплати за послугу з розподілу природного газу за період з 03.03.2022 по 31.03.2022 включно щодо об`єкта, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Пологи, вул. Кар`єрна, буд. 28-А.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» посилається на те, що з 03.03.2022 Пологівська міська територіальна громада є тимчасово окупованою територією, що в подальшому було відображено у відповідних переліках територій, затверджених уповноваженими державними органами.
Позивач наголошує, що відповідно до статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на період тимчасової окупації встановлено заборону на переміщення товарів, робіт і послуг з іншої території України на тимчасово окуповану територію, у тому числі трубопровідним транспортом.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, відповідно до якого правовий статус тимчасово окупованої території не залежить від моменту прийняття уповноваженим державним органом рішення про включення відповідної території до спеціального переліку, а таке рішення має інформаційний, а не конститутивний характер.
У зв`язку із цим ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» вважає, що з 03.03.2022 існувала законодавча заборона на постачання природного газу до належного йому об`єкта, розташованого у м. Пологи.
Позивач також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2024 у справі № 905/1465/23, від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23 та від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22, згідно з якими відсутність газопостачання виключає можливість надання послуги з розподілу в частині безпосереднього переміщення належного споживачу або його постачальнику природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.
На переконання позивача, за відсутності через імперативну законодавчу заборону можливості фізичного переміщення природного газу до об`єкта споживача покладення на останнього обов`язку оплачувати послугу з розподілу не відповідало б критеріям розумності, справедливості та добросовісності.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зазначає, що обов`язок споживача оплачувати послугу розподілу природного газу не може оцінюватися ізольовано від імперативних законодавчих обмежень, установлених у зв`язку з тимчасовою окупацією території.
Посилаючись на статтю 901 Цивільного кодексу України, позивач вказує, що сутність платної послуги полягає в отриманні замовником корисного ефекту від відповідної діяльності виконавця, а тому оплата повинна здійснюватися за фактично отриману послугу, а не лише за сам процес здійснення певної діяльності.
Позивач звертає увагу, що пунктом 6.6 укладеного сторонами договору передбачено порядок повернення переплати: у разі її виникнення відповідна сума зараховується в рахунок наступного розрахункового періоду або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу у строк, що не перевищує 10 робочих днів із дня отримання такої вимоги.
За твердженням ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», з 03.03.2022 і до кінця березня 2022 року послуга з розподілу природного газу йому не надавалася, у тому числі в частині забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи, оскільки можливість реалізації такого доступу була нівельована окупацією м. Пологи та законодавчою забороною постачання природного газу на відповідну територію.
Позивач наголошує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути сплачені наперед кошти, однак АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» відповідні вимоги не виконало.
На думку ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», наведені в апеляційній скарзі аргументи зазначених обставин не спростовують.
Позивач також зазначає, що, вимагаючи повного скасування рішення та прийняття нового рішення про відмову в позові, апелянт належним чином не обґрунтував, у чому саме полягає незаконність або необґрунтованість оскаржуваного рішення. За твердженням позивача, значна частина мотивів апеляційної скарги зводиться до цитування положень нормативних актів, які регулюють порядок визначення вартості послуг з розподілу природного газу, однак безпосередньо не спростовують установлених судом обставин щодо неможливості надання спірної послуги внаслідок законодавчо встановленої заборони.
Щодо доводів скаржника про порядок визначення плати за річну замовлену потужність позивач зазначає, що пунктом 6.6 договору передбачено здійснення попередньої оплати до початку відповідного розрахункового періоду, а остаточний розрахунок за фактично надані у звітному місяці послуги проводиться до десятого числа наступного місяця відповідно до акта наданих послуг із врахуванням раніше сплачених коштів.
Позивач не заперечує, що відповідно до пунктів 6.3 та 6.4 договору місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як 1/12 річної замовленої потужності об`єкта споживача, помножена на встановлений Регулятором тариф, а розрахунковим періодом є календарний місяць.
Водночас ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» вважає, що формула визначення місячної вартості послуги не змінює суті договірних відносин: оплата здійснюється авансом за майбутній розрахунковий місяць, а остаточний розрахунок проводиться після закінчення цього місяця саме за фактично надані послуги.
Тому сплачені позивачем за платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 кошти у сумі 86 176,46 грн, незалежно від способу визначення їх розміру, є попередньою оплатою саме за послугу з розподілу природного газу у березні 2022 року.
Окремо ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» заперечує проти посилання апелянта на абзац другий пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем.
За позицією позивача, неотримання ним послуги з постачання природного газу та, відповідно, його розподілу було зумовлено не звичайним припиненням або обмеженням споживання, не розірванням договору та не вилученням об`єкта із заяви-приєднання, а імперативною законодавчою забороною продовжувати відповідне постачання на тимчасово окуповану територію.
З огляду на це позивач вважає, що спірні правовідносини регулюються спеціальною нормою статтею 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тоді як положення Кодексу газорозподільних систем, на які посилається апелянт, мають характер загального регулювання.
На підтвердження такого підходу ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, про співвідношення загальної та спеціальної норм, а також на постанову Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 807/257/14 щодо пріоритету спеціальної норми, яка регулює вужче коло суспільних відносин.
Позивач також посилається на практику Європейського суду з прав людини, в якій застосовується принцип переваги спеціальної норми над загальною (lex specialis derogat legi generali), зокрема на рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03.
Крім того, ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зазначає, що стаття 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» має також вищу юридичну силу порівняно з положеннями Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП.
Особливу увагу позивач звертає на те, що справа № 908/157/24 розглядається повторно після скасування Верховним Судом раніше ухвалених у ній судових рішень.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зазначає, що у постанові Верховного Суду від 18.03.2026 у цій справі касаційний суд уже дійшов висновку про те, що у зв`язку з перебуванням Пологівської міської територіальної громади в окупації з 03.03.2022 з цієї дати діяла встановлена статтею 13-1 зазначеного Закону заборона на постачання позивачу природного газу, у зв`язку з чим відповідач не міг надавати послугу розподілу в частині безпосереднього переміщення природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта позивача.
Посилаючись на частину п`яту статті 310 ГПК України, позивач наголошує, що висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими були скасовані попередні судові рішення, є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
У зв`язку із цим ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» вважає довід апеляційної скарги про безпідставне ототожнення судом першої інстанції послуги з розподілу природного газу із його постачанням таким, що вже спростований обов`язковим для суду висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.03.2026 у цій же справі.
Позивач також зазначає, що причиною направлення Верховним Судом справи на новий розгляд була необхідність з`ясування можливості визначити вартість послуги з розподілу природного газу за той період березня 2022 року, протягом якого м. Пологи ще не перебувало в тимчасовій окупації, тобто за 01 та 02 березня 2022 року.
Стосовно доводів апелянта про неможливість визначення вартості послуги пропорційно кількості днів у календарному місяці ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зазначає, що після повернення справи на новий розгляд саме позивач з власної ініціативи зменшив позовні вимоги з первісних 86 176,46 грн до 80 616,69 грн, виключивши з розміру заявленої до стягнення суми частину попередньої оплати, яка пропорційно припадає на 01 та 02 березня 2022 року.
Позивач пояснює, що виходив із можливості визначити денну вартість послуги шляхом застосування пропорції, аналогічної тій, за якою місячна вартість визначається як 1/12 річної величини.
На думку ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», апелянт не пояснив, чому такий математичний спосіб розрахунку є неправильним або суперечить закону, особливо з урахуванням того, що сам порядок визначення місячної вартості послуги ґрунтується на поділі загальної річної величини на окремі розрахункові періоди.
Разом із тим позивач наводить і альтернативний аргумент: якщо погодитися з позицією відповідача про принципову неможливість поділу місячної вартості послуги за кількістю днів, це, на думку ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», не може мати наслідком відмову в позові. Навпаки, за такої логіки відповідач мав би повернути повну суму авансу за березень 2022 року, оскільки з 31 календарного дня березня послуга могла надаватися лише протягом двох днів, тоді як протягом решти 29 днів вона не надавалася.
Позивач наголошує, що заявлення до стягнення лише 80 616, 69 грн є наслідком добровільного зменшення ним розміру позовних вимог та реалізації принципу диспозитивності господарського судочинства.
Посилаючись на статтю 14 ГПК України, ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зазначає, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Тому, на думку позивача, задовольнивши позов у сумі, яка відповідає пропорційній вартості 29 днів березня 2022 року, та залишивши за відповідачем частину платежу, яка припадає на перші два дні березня, суд першої інстанції не встановлював нового порядку ціноутворення і не перебрав на себе повноважень НКРЕКП, оскільки саме в такому розмірі позовні вимоги були заявлені самим позивачем.
Більше того, ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» вважає, що саме добровільне зменшення ним позовних вимог усунуло необхідність вирішення питання про можливість стягнення повної суми передплати за березень 2022 року.
Підсумовуючи наведене, позивач вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а передбачені статтею 277 ГПК України підстави для його скасування відсутні.
У зв`язку із цим ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2026 для розгляду справи № 908/157/24 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.07.2026 апеляційну скаргу АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. 
28.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано доказ сплати судового збору. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2026 клопотання АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено та поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», зупинено дію рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 на час апеляційного розгляду та витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/157/24. 
З огляду на ціну позову у розмірі 80 616,69 грн та положення частини десятої статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції постановив здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
31.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечив проти доводів апелянта та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 без змін. 
06.08.2026 на адресу Центрального апеляційного господарського суду з Господарського суду Запорізької області надійшли матеріали справи № 908/157/24. 
Таким чином, апеляційний перегляд справи здійснюється визначеним складом колегії суддів у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без виклику та повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» як споживачем та Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» як оператором газорозподільної системи виникли договірні правовідносини з розподілу природного газу на підставі договору № 09420z07GVEP016, укладеного шляхом підписання ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» заяви-приєднання до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498. 
Об`єкт споживача, щодо якого виник спір, розташований за адресою: Запорізька область, м. Пологи, вул. Кар`єрна, буд. 28-А, та був підключений до газорозподільної системи оператора ГРМ. 
Відповідно до пунктів 1.1– 1.3 Типового договору останній є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.
Договір є договором приєднання, укладеним на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до його умов є, зокрема, надання підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу. 
За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору оператор ГРМ зобов`язався надавати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач приймати таку послугу та сплачувати її вартість у порядку, строки та розмірі, визначених договором. Обов`язковою умовою надання послуги є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ. 
Пунктом 1.4 договору визначено, що послуга з розподілу природного газу включає забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи та розподіл (переміщення) належного споживачу або його постачальнику природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача. 
Облік природного газу, який передається оператором ГРМ та споживається споживачем на межі балансової належності його об`єкта, відповідно до пункту 5.1 договору здійснюється згідно з вимогами Кодексу газорозподільних систем.
Пунктами 5.2 та 5.3 договору передбачено, що визначення об`єму розподілу та споживання природного газу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем і договором. 
Відповідно до пункту 6.8 договору надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, який не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, оформленим відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. 
Розділом VI договору врегульовано порядок розрахунків між сторонами. Згідно з пунктом 6.3 договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу здійснюється за тарифом, установленим Регулятором для оператора ГРМ, як плата за річну замовлену потужність з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.
Місячна вартість послуги визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта споживача на тариф, установлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності. Розрахунковим періодом відповідно до пункту 6.4 договору є календарний місяць. 
Відповідно до пункту 6.6 договору споживач, який не є побутовим, здійснює оплату вартості послуги з розподілу природного газу на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку оператора ГРМ. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Цим же пунктом договору передбачено, що у разі переплати її сума зараховується в рахунок оплати наступного розрахункового періоду або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу у строк, що не перевищує десяти робочих днів із дня отримання такої вимоги. 
На виконання умов договору ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 перерахувало на рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» 86 176,46 грн за розподіл природного газу за договором № 09420z07GVEP016 відповідно до рахунку № 62002129 від 14.02.2022. Зазначені кошти були сплачені як попередня оплата за послуги з розподілу природного газу за березень 2022 року. 
Наказом генерального директора ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» від 24.02.2022 № 0299 у зв`язку з воєнними діями виробничу діяльність товариства було зупинено. 
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 05 год 30 хв 24.02.2022 введено воєнний стан. 
Матеріалами справи підтверджено, що Пологівська міська територіальна громада Запорізької області, на території якої знаходиться об`єкт позивача, з 03.03.2022 віднесена до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України.
Так, відповідно до розділу II Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, датою початку тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади визначено 03.03.2022. 
Після втрати чинності наказом № 309 відповідні відомості були збережені у Переліку, затвердженому наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376. Дата завершення тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади не визначена. 
Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що починаючи з 03.03.2022 територія Пологівської міської територіальної громади, на якій розташований об`єкт ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», перебуває в тимчасовій окупації. 
У матеріалах справи міститься Сертифікат № 2300-24-0032 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 10.01.2024, виданий ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», яким засвідчено наявність форс-мажорних обставин щодо виконання товариством своїх зобов`язань за Типовим договором з розподілу природного газу № 09420z07GVEP016 від 01.04.2021, укладеним з АТ «Запоріжгаз», починаючи з 03.03.2022. 
Після виникнення зазначених обставин ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» звернулося до АТ «Запоріжгаз» листом № 0621 від 21.06.2022, а в подальшому повторно листами № 0203 від 03.02.2023 та № 0203 від 01.12.2023. У цих зверненнях позивач повідомляв про зупинення споживання природного газу з початку воєнних дій та просив повернути 86 176,46 грн, сплачені згідно з платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 як передплату за розподіл природного газу у березні 2022 року. 
У відповідь на лист позивача АТ «Запоріжгаз» листом № 690-Сл-7781-722 від 04.07.2022 повідомило, що, за його позицією, виконання зобов`язань за договором у частині забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та розподілу природного газу до межі балансової належності ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» забезпечувалося до моменту відключення 30.05.2022. 
У відповідях на претензії № 69001-Ав-3193-0323 від 10.03.2023 та № 690-Сл-15493-1223 від 14.12.2023 АТ «Запоріжгаз» також зазначало, що об`єкт ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» залишався приєднаним до газорозподільної системи незалежно від зупинення виробничої діяльності та припинення фактичного споживання газу; плата за договором справляється за обсяг річної замовленої потужності, а не за фактично розподілений природний газ; перебування об`єкта на тимчасово окупованій території саме по собі, на думку відповідача, не підтверджує відсутності споживання природного газу. Відповідач вважав свої зобов`язання за березень 2022 року виконаними у повному обсязі та відмовив у поверненні передплати. 
Листом № 690-Сл-16192-1223 від 27.12.2023 АТ «Запоріжгаз» направило ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» для підписання акти наданих послуг з розподілу природного газу за період із січня по травень 2022 року, акти приймання-передачі природного газу за період із січня по квітень 2022 року, а також рахунки № 62006234 від 01.03.2022 та № 62006235 від 01.04.2022 на оплату послуг з розподілу природного газу. 
Листом № 0104 від 04.01.2024 ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» повідомило АТ «Запоріжгаз», що його позиція щодо надання послуг з розподілу природного газу починаючи з березня 2022 року вже була викладена у листі № 0621 від 21.06.2022 та подальшому листуванні сторін. 
При первісному розгляді справи рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.04.2024 у задоволенні позову ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» про стягнення 86 176,46 грн відмовлено. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2024 зазначене рішення залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2026 касаційну скаргу ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» задоволено частково, рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2024 скасовано, а справу № 908/157/24 передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області. 
Після передачі справи на новий розгляд ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» у додаткових поясненнях від 07.04.2026 зменшило розмір позовних вимог з 86 176,46 грн до 80 616,69 грн, визначивши їх як частину передплати, що припадає на період з 03.03.2022 по 31.03.2022, а саме 29 календарних днів березня 2022 року. Заяву про зменшення розміру позовних вимог суд прийняв до розгляду. 
Судом також встановлено, що місцезнаходження ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» раніше, у тому числі на момент звернення із позовом у цій справі, було зареєстроване у м. Пологи Запорізької області. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 26.06.2025 місцезнаходженням товариства є: 69096, Запорізька область, м. Запоріжжя, пров. Покровський, буд. 14. 
Доказів повернення АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» спірної суми 80 616, 69 грн матеріали справи не містять. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24, колегія суддів насамперед виходить із визначених Господарським процесуальним кодексом України меж апеляційного перегляду, а також враховує, що ця справа розглядається повторно після скасування Верховним Судом раніше ухвалених у ній судових рішень та направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За частиною другою цієї статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Водночас згідно з частиною четвертою статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Такий підхід до визначення меж апеляційного перегляду послідовно застосовується Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду. Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги та досліджує докази щодо фактів, на які посилаються учасники справи в апеляційній скарзі і відзиві на неї.
Аналогічне розуміння статті 269 ГПК України наведено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.02.2019 у справі № 917/950/14 та від 21.04.2021 у справі № 910/701/17.
Таким чином, під час цього апеляційного перегляду колегія суддів перевіряє оскаржуване рішення передусім у межах доводів АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», якими останнє заперечує правильність висновків місцевого господарського суду щодо характеру послуги з розподілу природного газу, правових наслідків відсутності можливості постачання природного газу на тимчасово окуповану територію, порядку формування та оплати річної замовленої потужності, застосування пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, а також можливості визначення суми, що підлягає поверненню, пропорційно кількості днів березня 2022 року.
Разом із тим особливістю апеляційного перегляду цієї справи є те, що рішення від 11.06.2026 ухвалено під час нового розгляду справи після її повернення Верховним Судом.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.03.2026 у справі № 908/157/24 касаційну скаргу ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» задоволено частково, рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2024 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.
Згідно з частиною п`ятою статті 310 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Крім того, частиною першою статті 316 ГПК України передбачено, що вказівки, які містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Обов`язковість таких вказівок неодноразово підтверджувалася Верховним Судом. Так, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 07.06.2024 у справі № 918/907/22, застосовуючи частину першу статті 316 ГПК України, наголосила на обов`язковості вказівок касаційного суду під час нового розгляду справи. Подібний підхід наведено й у постанові Об`єднаної палати КГС ВС від 18.09.2020 у справі № 916/1423/18, у якій невиконання вказівок касаційного суду було враховано при оцінці законності судових рішень, ухвалених під час нового розгляду.
Водночас відповідно до частини другої статті 316 ГПК України постанова касаційного суду не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність певного доказу, перевагу одних доказів над іншими, про те, яка саме норма матеріального права повинна бути застосована та яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду.
Таким чином, обов`язковість висновків Верховного Суду не означає наперед визначеного результату нового розгляду справи, проте суди першої та апеляційної інстанцій не вправі ігнорувати або вирішувати у протилежний спосіб ті правові питання, щодо яких касаційний суд уже сформулював висновки, що стали підставою для скасування попередніх судових рішень. Натомість питання факту та ті правові аспекти спору, які Верховний Суд залишив невирішеними у зв`язку з межами касаційного перегляду, підлягають установленню та оцінці під час нового розгляду.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає необхідним чітко визначити, які саме висновки Верховного Суду у постанові від 18.03.2026 мають обов`язкове значення для вирішення цього спору, а які питання касаційна інстанція залишила для встановлення під час нового розгляду.
По-перше, Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 безпосередньо врахував, що Пологівська міська територіальна громада, на території якої розташований об`єкт ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», перебуває в тимчасовій окупації з 03.03.2022.
Застосувавши до спірних правовідносин положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також правові висновки Верховного Суду, у тому числі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, касаційний суд дійшов висновку, що з 03.03.2022 існувала заборона на постачання природного газу позивачу.
По-друге, Верховний Суд, пославшись також на правові висновки, викладені у постановах від 26.06.2024 у справі № 905/1465/23, від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23 та від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22, встановив правове значення такої заборони саме для відносин із розподілу природного газу.
Касаційний суд зазначив, що у зв`язку із законодавчою забороною постачання природного газу з 03.03.2022 відповідач не міг надавати послугу з розподілу в частині безпосереднього переміщення належного позивачу або його постачальнику природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта позивача.
Більше того, Верховний Суд прямо зазначив, що цим спростовуються висновки судів попередніх інстанцій про отримання позивачем від відповідача у березні 2022 року послуги з розподілу природного газу.
Таким чином, при новому розгляді цієї справи суд першої інстанції, а тепер і суд апеляційної інстанції не можуть виходити із тієї правової конструкції, на якій ґрунтувалися скасовані рішення від 12.04.2024 та 22.07.2024, а саме що саме лише збереження договору, фізичне приєднання об`єкта до ГРМ, підтримання газових мереж під тиском та відсутність заяви про розірвання договору є достатніми для висновку про належне надання позивачу повної послуги з розподілу природного газу за весь березень 2022 року.
Разом із тим із постанови Верховного Суду від 18.03.2026 не випливає висновку про автоматичне повернення позивачу всієї передплати за березень 2022 року.
Навпаки, Верховний Суд спеціально звернув увагу, що вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» поширюються на спірні правовідносини саме з дати тимчасової окупації відповідної території, а Пологівська міська територіальна громада перебуває в окупації з 03.03.2022.
У зв`язку із цим касаційний суд вказав, що судами попередніх інстанцій не було встановлено, з урахуванням умов договору та Кодексу газорозподільних систем, наявність або відсутність можливості визначення розміру вартості послуги з розподілу природного газу за той період березня, коли м. Пологи ще не перебувало в окупації.
Таким чином, одним із питань, яке належало з`ясувати під час нового розгляду, було визначення правових наслідків щодо плати за 01 та 02 березня 2022 року і можливості відокремлення вартості послуги за цей період від попередньо сплаченої місячної суми.
Саме у зв`язку з цією вказівкою Верховного Суду після передачі справи на новий розгляд ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зменшило позовні вимоги з 86 176, 46 грн до 80 616, 69 грн, виключивши з них частину платежу, що, за здійсненим позивачем розрахунком, припадає на 01 та 02 березня 2022 року. Правильність такого способу визначення розміру вимог, з огляду на заперечення апелянта щодо календарного місяця як розрахункового періоду, підлягає окремій оцінці судом апеляційної інстанції та буде наведена нижче у відповідній частині цієї постанови.
По-третє, Верховний Суд звернув увагу на ще одну обставину, яка не була встановлена під час первісного розгляду справи.
У постанові від 18.03.2026 касаційний суд, пославшись на частини другу та шосту статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та на постанову Верховного Суду від 06.11.2025 у справі № 911/3091/23, зазначив про необхідність установити, чи була здійснена та коли саме перереєстрація податкової адреси ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» на іншу територію України.
Під час нового розгляду Господарський суд Запорізької області відповідну вказівку виконав та встановив на підставі відомостей Єдиного державного реєстру, що з 26.06.2025 місцезнаходженням ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» є: 69096, Запорізька область, м. Запоріжжя, пров. Покровський, буд. 14, тобто територія, підконтрольна Україні. Зазначена обставина апелянтом в апеляційній скарзі не спростована.
Таким чином, під час нового розгляду суд першої інстанції встановив обставину зміни місцезнаходження позивача, невстановлення якої Верховний Суд визначив однією з причин неможливості остаточного вирішення спору під час попереднього касаційного перегляду.
За таких обставин колегія суддів виходить із того, що в межах цього апеляційного провадження повторному вирішенню не підлягає питання про наявність з 03.03.2022 законодавчої заборони на постачання природного газу до об`єкта позивача в м. Пологи та зумовлену цим неможливість надання відповідачем з цієї дати послуги розподілу в частині безпосереднього переміщення природного газу з метою його фізичної доставки до об`єкта позивача, оскільки відповідні висновки вже сформульовані Верховним Судом у постанові від 18.03.2026 у цій справі та відповідно до частини п`ятої статті 310 і частини першої статті 316 ГПК України є обов`язковими під час нового розгляду.
Щодо нормативного регулювання спірних правовідносин та правова природа договору розподілу природного газу
Визначаючи правову природу спірних правовідносин та нормативне регулювання, яке підлягає застосуванню до них, колегія суддів виходить із того, що відносини сторін виникли з договору розподілу природного газу та регулюються як загальними положеннями цивільного законодавства про зобов`язання і договори про надання послуг, так і спеціальним законодавством у сфері функціонування ринку природного газу.
Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема надати послугу або сплатити гроші, чи утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Таким чином, сам факт виникнення між сторонами договірного зобов`язання зумовлює обов`язковість його виконання обома сторонами: виконавцем, у частині надання передбаченої договором послуги, замовником, у частині прийняття та оплати такої послуги на визначених договором та законодавством умовах.
Разом із тим обов`язковість договору не означає можливості оцінювати права та обов`язки його сторін виключно ізольовано від спеціального нормативного регулювання відповідного виду правовідносин, оскільки за змістом статті 526 ЦК України належність виконання визначається не лише умовами договору, а й вимогами актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона, виконавець, зобов`язується за завданням другої сторони, замовника, надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. 
За частиною першою статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, правовій конструкції договору про надання послуг властиві взаємопов`язані зустрічні обов`язки сторін: надання виконавцем визначеної договором послуги та її оплата замовником.
Як встановлено матеріалами справи, між ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» та АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» укладено договір розподілу природного газу № 09420z07GVEP016 шляхом підписання позивачем заяви-приєднання до Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498. 
Спеціальним нормативним актом, який визначає правові засади функціонування ринку природного газу, є Закон України «Про ринок природного газу» № 329-VIII від 09.04.2015.
Відповідно до пункту 35 частини першої статті 1 цього Закону розподіл природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але не включає постачання природного газу. 
Таким чином, законодавець розмежовує поняття «розподіл природного газу» та «постачання природного газу». Водночас визначальною метою саме розподілу за законодавчим визначенням є переміщення газу газорозподільною системою для його фізичної доставки споживачеві.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.
За таким договором оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується сплатити оператору ГРМ вартість послуг розподілу природного газу.
Частиною другою статті 40 цього Закону встановлено, що Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором, а сам договір розподілу природного газу є публічним. 
На виконання зазначених положень Закону постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 затверджено Кодекс газорозподільних систем, а постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 Типовий договір розподілу природного газу. Обидва нормативні акти були чинними у період виникнення спірних правовідносин. 
Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу I Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу є правочином, укладеним між оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог Кодексу, на підставі якого забезпечується доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу. Нормативне визначення договору, таким чином, пов`язує доступ до ГРМ саме з можливістю здійснення розподілу природного газу. 
Пунктом 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ передбачено, що доступ споживача до газорозподільної мережі для споживання природного газу надається за умови та на підставі договору розподілу природного газу, укладеного з оператором ГРМ, до системи якого підключений відповідний об`єкт.
Таким чином, правовою передумовою надання послуги є, з одного боку, наявність укладеного договору розподілу природного газу, а з іншого підключення об`єкта споживача до відповідної газорозподільної системи.
При цьому відповідно до пункту 2 глави 5 розділу VI Кодексу ГРМ фактичний розподіл природного газу для потреб споживача здійснюється оператором ГРМ у загальному потоці природного газу від точок його надходження до ГРМ до пунктів призначення споживача. Таке нормативне регулювання було враховане і судом першої інстанції. 
Зміст укладеного сторонами договору відповідає наведеному спеціальному нормативному регулюванню.
Так, відповідно до пунктів 1.1– 1.3 Типового договору він є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, розподілу (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.
Умови Типового договору є однаковими для споживачів відповідної категорії та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем. Договір є договором приєднання та укладається з урахуванням положень статей 633, 634, 641, 642 ЦК України. 
За пунктами 2.1, 2.2 договору оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач прийняти її та сплатити вартість у розмірі, строки та порядку, визначені договором. Обов`язковою умовою надання послуги є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ. 
У такий спосіб, обов`язок споживача сплачувати вартість розподілу є зустрічним щодо передбаченого законом і договором обов`язку оператора ГРМ надавати відповідну послугу.
Водночас із нормативної конструкції договору випливає, що послуга з розподілу має комплексний характер: її зміст не вичерпується показником фактично спожитих кубічних метрів природного газу, оскільки договір передбачає також забезпечення доступу об`єкта споживача до ГРМ.
Саме ця особливість має значення для оцінки доводів апелянта, однак питання про те, чи може сама по собі наявність фізичного підключення та формальне збереження доступу до ГРМ вважатися достатнім наданням оплачуваної послуги за конкретних обставин цієї справи, колегія суддів оцінить окремо, оскільки воно становить предмет четвертого блоку мотивів постанови.
Порядок документального оформлення послуг також визначений спеціальними нормами і договором.
За пунктом 6.8 договору в редакції, яка застосовується до спірних правовідносин, надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, який не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, оформленим відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. 
Ця умова кореспондується з положеннями глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ, відповідно до яких надання оператором ГРМ послуги споживачу, який не є побутовим, підтверджується актом наданих послуг, що надсилається оператором споживачеві за результатами звітного періоду.
Наведене має значення для розмежування двох різних категорій, які використовуються апелянтом у своїй аргументації: способу розрахунку вартості послуги та факту її надання. Ці категорії не є тотожними.
Щодо способу визначення вартості послуги колегія суддів враховує, що у редакції нормативного регулювання, чинній у спірний період, розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу здійснювалися виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта та оплачувалися рівномірними частками протягом календарного року.
Місячна вартість послуги визначалася як добуток 1/12 річної замовленої потужності на тариф, установлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ. Такий механізм було запроваджено змінами НКРЕКП від 07.10.2019 № 2080 та надалі уточнено постановами НКРЕКП № 580 від 06.03.2020 і № 1469 від 29.07.2020. 
Аналогічні положення закріплено у пункті 6.3 укладеного сторонами договору: величина річної замовленої потужності визначається відповідно до Кодексу ГРМ, а місячна вартість послуги становить 1/12 річної замовленої потужності, помножену на тариф Регулятора.
За пунктом 6.4 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. 
Таким чином, в цій частині довід апелянта про те, що вартість послуги у березні 2022 року визначалася не шляхом множення тарифу на фактичний обсяг газу, спожитого у березні 2022 року, а виходячи з річної замовленої потужності, відповідає нормативному механізму ціноутворення, чинному у спірний період.
Проте саме по собі встановлення способу розрахунку місячної вартості послуги ще не дає відповіді на інше, відмінне за своїм змістом питання чи існують правові підстави для стягнення або утримання розрахованої таким способом плати за певний період за конкретних установлених у справі обставин.
Інакше кажучи, норми про річну замовлену потужність визначають насамперед розмір та механізм обчислення плати, але питання щодо наявності самого обов`язку сплатити або права оператора залишити за собою попередньо отримані кошти вирішується з урахуванням усієї сукупності норм, що регулюють відповідне зобов`язання.
Зокрема, пунктом 6.6 договору в редакції, чинній для спірних відносин, передбачалося, що споживач, який не є побутовим, здійснює оплату вартості послуги на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку оператора ГРМ, тоді як остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться після завершення відповідного місяця, до десятого числа наступного місяця, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Таким чином, умовами договору розмежовано попередню оплату майбутнього розрахункового періоду та остаточний розрахунок за надані у такому періоді послуги.
Зазначене розмежування має принципове значення для цієї справи, оскільки спір стосується не правильності застосованого Запоріжгазом тарифу як такого, а правових підстав для утримання оператором ГРМ суми попередньої оплати за той період березня 2022 року, щодо якого позивач стверджує про ненадання оплаченої ним послуги.
Щодо тимчасової окупації м. Пологи з 03.03.2022 та імперативна законодавча заборона переміщення товарів, робіт і послуг на тимчасово окуповану територію
Вирішуючи питання про правові наслідки перебування об`єкта ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» на тимчасово окупованій території, колегія суддів виходить із установленої матеріалами справи обставини, що об`єкт споживача, до якого за договором № 09420z07GVEP016 здійснювався розподіл природного газу, розташований за адресою: Запорізька область, м. Пологи, вул. Кар`єрна, буд. 28-А.
Пологівська міська територіальна громада віднесена до територій, тимчасово окупованих Російською Федерацією, із 03.03.2022. Відповідна дата була зазначена у Переліку, затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, та надалі збережена в чинному Переліку, затвердженому наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376. Зокрема, щодо м. Пологи Пологівської міської територіальної громади вказано дату початку тимчасової окупації 03.03.2022; дата її завершення не визначена. 
Наведена обставина встановлена також судом першої інстанції та сторонами у межах апеляційного провадження як така не заперечується. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» установлено порядок формування відповідного переліку територій та визначення у ньому, зокрема, дат початку і завершення тимчасової окупації. 
Водночас та обставина, що постанова Кабінету Міністрів України № 1364 та наказ № 309 були прийняті у грудні 2022 року, тобто після фактичного захоплення м. Пологи, сама по собі не означає, що правовий статус цієї території як тимчасово окупованої виник лише з моменту нормативного закріплення відповідної інформації.
Саме це питання було предметом спеціального дослідження Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23.
Об`єднана палата виходила, зокрема, зі статті 42 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Гаазької конвенції 1907 року, відповідно до якої територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Верховний Суд зазначив, що як за міжнародно-правовими нормами, так і за законодавством України окупація є насамперед фактичним станом, тоді як акт державного органу визначає і фіксує правовий статус відповідної території. 
Об`єднана палата КГС ВС сформулювала висновок, за яким рішення уповноваженого державного органу щодо відповідної території не має конститутивного характеру, а має інформаційне значення, підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація території почалася або припинилася. 
Зазначений висновок має безпосереднє значення для цієї справи: внесення відомостей про м. Пологи до відповідного переліку не створило окупацію цієї території з моменту прийняття наказу, а офіційно підтвердило дату вже існуючого фактичного стану 03.03.2022.
При цьому колегія суддів враховує складну зміну законодавчого регулювання Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» після початку повномасштабної збройної агресії.
Стаття 13-1 Закону № 1207-VII у редакції, яка передувала змінам, внесеним Законом України від 15.03.2022 № 2138-IX, передбачала заборону на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію всіма видами транспорту, у тому числі трубопровідним транспортом.
Після внесення змін відповідне правило збережено у частині другій статті 13-1 Закону № 1207-VII: на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з/на тимчасово окуповану територію всіма видами транспорту, у тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, крім прямо встановлених законом винятків. 
Разом із тим Законом № 2138-IX, який набрав чинності 20.03.2022, було змінено законодавчу модель визначення тимчасово окупованих територій, зокрема доповнено статті 13 та 13-1 положеннями щодо можливості поширення їх дії в умовах воєнного стану на території, окуповані після 24.02.2022, відповідним рішенням Кабінету Міністрів України. Надалі законодавче регулювання знову змінювалося Законами № 2217-IX, № 2764-IX та № 3050-IX. Детальний розвиток цих норм проаналізовано Об`єднаною палатою КГС ВС у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. 
Саме з урахуванням цієї законодавчої динаміки Об`єднана палата перевірила питання, чи необхідна для застосування статті 13-1 Закону № 1207-VII до територій, фактично окупованих після 24.02.2022, наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України.
За результатами такого аналізу Об`єднана палата не відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, щодо поширення положень статті 13-1 Закону № 1207-VII на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, з огляду на встановлений факт їх окупації, незважаючи на відсутність у відповідний період окремого рішення Кабінету Міністрів України. 
Таким чином, сформована Об`єднаною палатою правова позиція не допускає висновку, що господарські операції, заборонені статтею 13-1 Закону № 1207-VII, могли правомірно здійснюватися на фактично окупованих після 24.02.2022 територіях лише з тієї формальної причини, що відповідний перелік був нормативно оформлений пізніше.
Колегія суддів також враховує подальший розвиток судової практики щодо зазначеного питання.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 05.11.2025 справа № 280/5808/23 була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду саме у зв`язку з наміром відступити, зокрема, від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 910/9680/23 та № 908/1162/23.
Проте ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 у справі № 280/5808/23 справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду для розгляду. Велика Палата дійшла висновку про необґрунтованість її передачі, оскільки правовідносини у справах, від висновків у яких пропонувалося відступити, не були подібними до правовідносин у справі № 280/5808/23. Тобто Велика Палата не відступила від правової позиції Об`єднаної палати КГС ВС у справі № 908/1162/23. 
Більше того, вже після цього Касаційний господарський суд у постанові від 04.03.2026 у справі № 916/1946/23 безпосередньо застосував висновки Об`єднаної палати КГС ВС у справі № 908/1162/23 та зазначив, що вони підлягають врахуванню відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України. Верховний Суд знову виходив із застосовності статті 13-1 Закону № 1207-VII до територій, окупованих після 24.02.2022, і визнав законодавчу заборону переміщення відповідного енергетичного ресурсу на тимчасово окуповану територію. 
Актуальність цього підходу підтверджується також постановою Касаційного господарського суду від 23.06.2026 у справі № 905/946/25, у якій Верховний Суд з огляду на ієрархію нормативно-правових актів охарактеризував установлену статтею 13-1 Закону № 1207-VII заборону передачі енергетичного ресурсу на тимчасово окуповану територію як таку, що має абсолютний характер, і зазначив, що підзаконне нормативне регулювання не може встановлювати інший режим усупереч відповідній законодавчій забороні. 
Наведені висновки Верховного Суду сформульовані переважно у спорах щодо електричної енергії. Водночас для цієї справи значення має не специфіка електроенергії як товару, а правовий висновок щодо застосування та юридичної сили статті 13-1 Закону № 1207-VII, яка прямо охоплює переміщення товарів, робіт і послуг різними способами, включаючи як лінії електропередач, так і трубопровідний транспорт.
Природний газ, фізична доставка якого здійснюється газорозподільною системою трубопроводів, відповідно підпадає під установлений законодавцем режим переміщення трубопровідним транспортом.
При цьому у цій справі питання застосування зазначеної законодавчої заборони має ще більш визначене процесуальне значення, оскільки Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 саме у справі № 908/157/24 уже дійшов висновку, що, враховуючи тимчасову окупацію Пологівської міської територіальної громади з 03.03.2022 та положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, з 03.03.2022 існувала заборона на постачання природного газу позивачу.
Суд касаційної інстанції безпосередньо пов`язав цю заборону з неможливістю відповідача надавати з вказаної дати послугу розподілу в частині переміщення природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта позивача. Саме ці висновки стали однією з підстав скасування попередньо ухвалених у справі судових рішень. 
Тому під час нового розгляду цієї справи відсутні процесуальні підстави для повторного вирішення питання про те, чи діяла з 03.03.2022 щодо об`єкта позивача відповідна заборона. Це питання вже вирішене Верховним Судом у цій справі, а відповідний висновок відповідно до частини п`ятої статті 310 та частини першої статті 316 ГПК України є обов`язковим для судів першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду.
Щодо доводу позивача про співвідношення Закону № 1207-VII та Кодексу газорозподільних систем колегія суддів зазначає таке.
Кодекс газорозподільних систем затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 та є підзаконним нормативно-правовим актом, який регулює порядок функціонування газорозподільних систем і виконання договорів розподілу природного газу.
Натомість заборона, яка має значення для спірних правовідносин, встановлена безпосередньо законом України.
Тому положення Кодексу ГРМ та Типового договору підлягають застосуванню лише тією мірою, якою це не суперечить імперативним приписам акта вищої юридичної сили. Підзаконний нормативний акт не може легалізувати поведінку, яка прямо заборонена законом.
У цьому сенсі посилання позивача на принцип lex specialis derogat legi generali загалом узгоджується з необхідністю застосування спеціального законодавчого режиму тимчасово окупованої території. Водночас вирішальним у цій справі є навіть не лише співвідношення загальної та спеціальної норм, а ієрархія нормативно-правових актів: положення Кодексу ГРМ, як акта НКРЕКП, не можуть усунути чи звузити встановлену Законом № 1207-VII заборону.
Саме такий підхід щодо співвідношення законодавчої заборони статті 13-1 Закону № 1207-VII та спеціального підзаконного регулювання енергетичного ринку застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.03.2026 у справі № 916/1946/23 та від 23.06.2026 у справі № 905/946/25. 
Таким чином, колегія суддів виходить із сукупності таких юридично значущих обставин.
Перше. Об`єкт ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» знаходиться у м. Пологи, яке перебуває в тимчасовій окупації з 03.03.2022.
Друге. Пізніше нормативне закріплення цієї дати у відповідних переліках не означає виникнення статусу окупованої території лише з моменту прийняття відповідного наказу; за правовим висновком ОП КГС ВС таке нормативне визначення має інформаційне, а не конститутивне значення.
Третє. Положення статті 13-1 Закону № 1207-VII встановлюють законодавчу заборону переміщення товарів, робіт і послуг на тимчасово окуповану територію, у тому числі трубопровідним транспортом.
Четверте. Правова позиція про застосування зазначеної заборони до територій, окупованих після 24.02.2022, збережена в актуальній практиці Верховного Суду; Велика Палата Верховного Суду від неї не відступила, а КГС ВС продовжив її застосовувати у 2026 році.
П`яте. Найголовніше для цієї справи Верховний Суд постановою від 18.03.2026 у справі № 908/157/24 уже встановив правове значення зазначених норм саме для правовідносин ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» та АТ «Запоріжгаз»: з 03.03.2022 існувала законодавча заборона на постачання природного газу до об`єкта позивача.
За таких обставин доводи, які фактично передбачали б можливість виходити з правомірності фізичного переміщення природного газу до об`єкта позивача після 03.03.2022 лише з огляду на чинність договору, формальне підключення об`єкта до ГРМ чи положення Кодексу газорозподільних систем, не можуть бути прийняті, оскільки вони не враховують імперативну законодавчу заборону та обов`язковий для нового розгляду висновок Верховного Суду.
Щодо доводів апелянта про помилкове ототожнення постачання, споживання та розподілу природного газу, а також щодо цілодобового доступу до газорозподільної системи як складової послуги з розподілу
Скаржник зазначає, що послуга з розподілу природного газу не обмежується фактичним переміщенням природного газу трубопроводами, а включає також цілодобове забезпечення доступу замовленої потужності об`єкта споживача до газорозподільної системи, тобто створення технічної можливості у будь-який необхідний споживачу момент розпочати газоспоживання. 
Апелянт посилається на те, що оператор ГРМ, знаючи про підключення об`єкта споживача до газорозподільної системи, підтримує належний тиск у системі з урахуванням потужності приєднаних об`єктів, забезпечує стале функціонування газорозподільних мереж, їх безаварійність та належний технічний стан. За твердженням скаржника, відповідна діяльність є складовою послуги з розподілу природного газу і здійснюється оператором ГРМ незалежно від того, чи відбувається у конкретний момент фактичний відбір газу споживачем. 
Скаржник також зазначає, що газорозподільна система є технологічним комплексом організаційно і технологічно пов`язаних між собою об`єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам, у зв`язку з чим послуга оператора ГРМ, на його переконання, являє собою комплекс дій, який не може бути зведений лише до фізичного переміщення певного обсягу природного газу до конкретного об`єкта. 
Колегія суддів погоджується з апелянтом у тій частині, що поняття «постачання природного газу» та «розподіл природного газу» не є тотожними правовими категоріями.
Як уже зазначалося вище, відповідно до пункту 35 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу є господарською діяльністю, пов`язаною з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але не включає постачання природного газу.
Тому висновок про відсутність у споживача певного обсягу фактичного споживання природного газу сам по собі, без дослідження інших обставин, не може автоматично означати відсутність будь-яких відносин із розподілу природного газу.
Водночас із цього не випливає правильність подальшого твердження скаржника про те, що за будь-яких обставин збереження фізичного підключення об`єкта до газорозподільної системи та виконання оператором ГРМ технологічних функцій із підтримання мережі є достатніми для висновку про надання конкретному споживачу оплачуваної послуги з розподілу природного газу в повному обсязі.
Саме на розмежуванні цих двох питань ґрунтується правова оцінка відповідного доводу апеляційної скарги.
За умовами укладеного сторонами Типового договору послуга з розподілу природного газу має комплексний характер та включає як забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, так і розподіл (переміщення) належного споживачу або його постачальнику природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача.
Таким чином, апелянт обґрунтовано зазначає, що доступ до газорозподільної системи є складовою послуги з розподілу.
Проте визначальним є те, з якою метою такий доступ забезпечується та який корисний результат він має створювати для споживача.
Саме це питання неодноразово було предметом розгляду Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, у постанові від 26.06.2024 у справі № 905/1465/23 Верховний Суд виходив із того, що за умовами Типового договору як забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи, так і розподіл належного споживачу природного газу здійснюються з однією метою фізичною доставкою природного газу до межі балансової належності об`єкта споживача. 
У зазначеній справі Верховний Суд окремо перевірив довід оператора ГРМ, аналогічний доводу апелянта у цій справі, про те, що незалежно від припинення газопостачання послуга розподілу має оплачуватися у зв`язку із самим забезпеченням цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи.
Верховний Суд відхилив такий підхід, виходячи з того, що цілодобовий доступ забезпечується саме для можливості фізичної доставки газу, а за обставин тієї справи така потреба відпала внаслідок відсутності переміщення і доставки природного газу. При цьому у справі № 905/1465/23 судами було встановлено також фактичне відключення споживача від мереж, блокування EIC-коду, відсутність номінацій та зупинення його господарської діяльності. 
Колегія суддів враховує, що фактичні обставини справи № 905/1465/23 не є повністю тотожними обставинам справи № 908/157/24. Зокрема, у справі № 905/1465/23 мало місце фактичне відключення об`єкта від мережі.
Однак цей нюанс не перешкоджає врахуванню відповідного правового висновку в цій справі, оскільки його застосовність саме до правовідносин між ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» та АТ «Запоріжгаз» уже була безпосередньо визначена Верховним Судом у постанові від 18.03.2026 у справі № 908/157/24.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23.
У цій справі Касаційний господарський суд погодився з висновком апеляційного суду, що забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та фактичний розподіл природного газу спрямовані на одну мету фізичну доставку природного газу до об`єкта споживача. 
Верховний Суд також звернув увагу на положення статті 901 ЦК України і зазначив, що за договором про надання послуг оплаті підлягає отриманий замовником корисний ефект від відповідної діяльності, а не сам факт укладення договору чи сама по собі діяльність виконавця. 
За встановлених у справі № 910/2871/23 обставин через бойові дії виробничі потужності споживача були пошкоджені, газопостачання припинено, а фактичне споживання газу було відсутнє. Верховний Суд погодився, що покладення на такого споживача обов`язку сплачувати повну вартість послуги лише з огляду на формальне забезпечення доступу до ГРМ, необхідність у якому фактично відпала, не відповідає критеріям розумності, справедливості та добросовісності. 
Особливе значення має постанова Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22.
У цій справі оператор ГРМ безпосередньо просив Верховний Суд відступити від правового висновку, сформульованого у постанові від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23.
Касаційний господарський суд детально перевірив наведені оператором аргументи і дійшов висновку про відсутність вагомих та достатніх підстав для відступу від раніше сформованої правової позиції. Верховний Суд зазначив, що скаржник не довів її помилковості, неефективності, неясності, неузгодженості чи зміни суспільного контексту, яка б виправдовувала зміну підходу. 
Таким чином, правовий висновок, сформульований у справах № 905/1465/23 та № 910/2871/23, не був випадковим чи поодиноким; у постанові від 24.04.2025 Верховний Суд свідомо перевірив питання про необхідність відступу від нього і такої необхідності не встановив.
Більше того, визначальним для цієї справи є те, що Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 безпосередньо у справі № 908/157/24 сам послався на всі три зазначені постанови від 26.06.2024 у справі № 905/1465/23, від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23 та від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22.
Касаційний суд у цій справі прямо зазначив, що: забезпечення цілодобового доступу до ГРМ та розподіл природного газу спрямовані на одну мету фізичну доставку природного газу до об`єкта споживача; відсутність газопостачання виключає можливість надання послуги розподілу в частині фізичного переміщення газу; необхідність у самій складовій щодо забезпечення цілодобового доступу відпадає за відсутності можливості переміщення природного газу; з 03.03.2022 відповідач не міг здійснювати фізичний розподіл природного газу до об`єкта позивача через законодавчу заборону; наведеним спростовуються попередні висновки судів про отримання позивачем у березні 2022 року послуги з розподілу природного газу. 
Тому довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції «незаконно ототожнив» постачання та розподіл природного газу, не враховує фактичний зміст висновку місцевого господарського суду та, що є ще важливішим, правову позицію Верховного Суду у цій же справі.
Суд першої інстанції не виходив із того, що постачання природного газу та його розподіл є однією й тією самою послугою.
Його висновок полягає в іншому: законодавча неможливість постачання природного газу на тимчасово окуповану територію об`єктивно унеможливлювала досягнення тієї мети, заради якої відповідно до Закону, Кодексу ГРМ та договору забезпечується його розподіл і цілодобовий доступ до ГРМ, фізичної доставки природного газу споживачеві.
Саме такий причинно-правовий зв`язок установив Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 у цій справі.
Інакше кажучи, колегія суддів розмежовує: по-перше, правову відмінність між постачанням і розподілом природного газу; по-друге, вплив об`єктивної неможливості постачання на можливість отримання споживачем корисного результату послуги з розподілу.
Перше не заперечується.
Проте саме друге є визначальним для цього спору.
Не спростовує цього висновку й посилання апелянта на те, що об`єкт позивача залишався фізично підключеним до газорозподільної системи та, за позицією АТ «Запоріжгаз», не був відключений до 30.05.2022.
Фізичне підключення об`єкта до мережі та реальна можливість законно скористатися таким підключенням для отримання природного газу є різними за змістом обставинами.
Сам апелянт визначає цілодобовий доступ як наявність технічної можливості у необхідний споживачеві момент розпочати газоспоживання. 
Однак із 03.03.2022 використання такої технічної можливості за її фактичної наявності не могло бути реалізоване за призначенням, оскільки переміщення природного газу трубопровідним транспортом до м. Пологи було заборонене законом.
Тобто сам факт збереження трубопровідного з`єднання з об`єктом не створював для позивача реальної та правомірної можливості отримати той результат, для забезпечення якого відповідний доступ існує.
З цих же причин колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо підтримання ним належного тиску в газорозподільній системі, забезпечення безаварійності мереж, їх технічного стану та постійного налаштування потужності мереж під приєднані об`єкти.
Колегія суддів не заперечує, що виконання оператором ГРМ технологічних, експлуатаційних та безпекових функцій є необхідним для належного функціонування газорозподільної системи в цілому.
Проте здійснення оператором такої діяльності саме по собі не тотожне доказу отримання конкретним споживачем передбаченої договором послуги з розподілу природного газу в повному обсязі.
Договір сторін передбачає єдину послугу з розподілу природного газу, у складі якої цілодобовий доступ до ГРМ функціонально пов`язаний із можливістю подальшого переміщення та фізичної доставки природного газу.
Технологічне обслуговування оператором власної системи, підтримання її тиску та безаварійності є передумовами функціонування газорозподільної системи, однак за обставин цієї справи не створювали для ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» самостійного корисного результату, відокремленого від можливості фізичної доставки природного газу.
Саме такий підхід узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 910/2871/23 про те, що за змістом статті 901 ЦК України оплаті підлягає отриманий замовником корисний ефект, а не лише сам процес діяльності виконавця. 
При цьому колегія суддів окремо звертає увагу, що ця справа суттєво відрізняється від звичайної ситуації, коли споживач добровільно не використовує природний газ, тимчасово зупиняє виробництво або не здійснює фактичний відбір газу, хоча його постачання та фізична доставка об`єктивно залишаються можливими.
У такому випадку сам по собі нульовий обсяг фактичного споживання дійсно не є достатньою підставою для висновку про ненадання послуги з розподілу, оскільки споживач може зберігати реальну можливість у будь-який момент скористатися замовленою потужністю та здійснити відбір природного газу.
У справі № 908/157/24 ситуація є принципово іншою.
Починаючи з 03.03.2022 можливість фізичної доставки природного газу до об`єкта позивача була виключена не його суб`єктивним небажанням споживати газ та не звичайним припиненням виробництва, а імперативною законодавчою забороною, встановленою у зв`язку з тимчасовою окупацією території.
Таким чином, для вирішення цього спору визначальним є не сам факт нульового споживання, а правова неможливість досягнення результату послуги.
Ця відмінність повністю узгоджується і з постановою Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 910/12815/22, у якій КГС ВС наголосив на значенні незалежних від споживача зовнішніх обставин, що унеможливлюють відновлення його діяльності, фактичне споживання газу та отримання послуг з його розподілу. 
Таким чином, довід апелянта про те, що підтримання газорозподільної системи у робочому стані та формальне збереження підключення об`єкта автоматично означають надання послуги з розподілу незалежно від можливості фізичної доставки газу, не узгоджується з наведеною практикою Верховного Суду.
Так само не може бути прийняте твердження про те, що суд першої інстанції фактично поставив право оператора ГРМ на оплату в залежність виключно від показників фактичного споживання газу.
Оскаржуване рішення ґрунтується не на тому, що позивач у березні 2022 року спожив « 0 куб. м» природного газу, а на встановленні законодавчої неможливості з 03.03.2022 здійснювати фізичну доставку природного газу до його об`єкта.
Тому колегія суддів доходить висновку, що загальне твердження апелянта про комплексний характер послуги з розподілу природного газу є правильним, однак не спростовує висновків суду першої інстанції у конкретних обставинах цієї справи.
Цілодобовий доступ до газорозподільної системи дійсно є складовою послуги з розподілу, проте він забезпечується для можливості переміщення та фізичної доставки природного газу. За встановленої законом неможливості здійснювати таку доставку з 03.03.2022 саме лише формальне фізичне приєднання об`єкта до мережі та здійснення оператором загальносистемних технологічних функцій не є достатньою підставою для висновку про отримання позивачем оплачуваної послуги з розподілу природного газу за спірний період.
Такий висновок не є самостійним новим тлумаченням апеляційного суду, а безпосередньо випливає з постанови Верховного Суду від 18.03.2026 саме у справі № 908/157/24, якою попередній висновок про отримання позивачем послуги з розподілу природного газу у березні 2022 року вже визнано таким, що спростовується законодавчою забороною та правовою природою відповідної послуги. 
Щодо доводів апелянта про річну замовлену потужність, незалежність місячної плати від фактичного споживання природного газу та оплату рівними частками протягом календарного року
Скаржник зазначає, що величина річної замовленої потужності є самостійною розрахунковою величиною, яка не залежить від фактичного споживання природного газу споживачем у поточному місяці. Розмір плати визначається виходячи з обсягу споживання природного газу за попередній газовий рік, після чого відповідний показник використовується для визначення річної замовленої потужності, а її вартість сплачується дванадцятьма рівними щомісячними платежами. 
Апелянт також посилається на постанову НКРЕКП від 07.10.2019 № 2080, якою з 01.01.2020 було змінено модель розрахунків за послуги з розподілу природного газу та здійснено перехід від приєднаної потужності до річної замовленої потужності. 
Колегія суддів зазначає, що в цій частині апелянт правильно відтворює загальний механізм визначення вартості послуг з розподілу природного газу, чинний на момент виникнення спірних правовідносин.
Постановою НКРЕКП від 07.10.2019 № 2080 до глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем було внесено зміни, відповідно до яких розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються рівномірними частками протягом календарного року. Місячна вартість послуги визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності на тариф, установлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ. 
Відповідно до пункту 2 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ річна замовлена потужність за замовчуванням на відповідний розрахунковий календарний рік визначається оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу відповідним об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, крім випадків, передбачених цією главою.
Для споживача, який не є побутовим, її величина визначається оператором ГРМ з урахуванням об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні.
Такий порядок неодноразово підтверджувався Верховним Судом. Зокрема, у постанові КГС ВС від 17.01.2024 у справі № 911/1528/22 зазначено, що розрахунки за послугу розподілу здійснюються виходячи з річної замовленої потужності, а місячна вартість становить 1/12 відповідної річної величини, помноженої на встановлений тариф. 
Аналогічний підхід наведений у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 918/528/24, де Касаційний господарський суд окремо наголосив як на порядку визначення місячної плати через 1/12 річної замовленої потужності, так і на тому, що річна замовлена потужність за замовчуванням формується з фактичного обсягу споживання за попередній газовий рік. 
Ще раніше у постанові від 11.11.2021 у справі № 924/1099/20 Верховний Суд застосовував саме редакцію пунктів 1, 2 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ після змін, внесених постановою НКРЕКП № 2080, та виходив із того, що послуга оплачується рівномірними частками протягом календарного року, а її місячна вартість визначається як 1/12 річної замовленої потужності. 
Таким чином, довід АТ «Запоріжгаз» про те, що плата за березень 2022 року не визначалася залежно від кількості кубічних метрів газу, фактично спожитих ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» саме у березні 2022 року, є обґрунтованим.
Нульове або незначне фактичне споживання газу у конкретному місяці за загальним правилом саме по собі не змінює раніше визначеної річної замовленої потужності та не призводить автоматично до зменшення місячної плати.
Це важливе розмежування, оскільки позов у цій справі не може бути задоволений лише з тієї підстави, що після початку воєнних дій підприємство припинило виробничу діяльність і фактично не споживало природний газ.
Якби обставини справи обмежувалися виключно добровільним нездійсненням позивачем відбору природного газу при збереженні реальної та правомірної можливості користуватися замовленою потужністю, сам по собі показник фактичного споживання « 0 куб. м» не був би достатньою підставою для звільнення від плати.
Верховний Суд неодноразово виходив із такого розуміння моделі річної замовленої потужності.
Наприклад, у постанові від 15.09.2023 у справі № 904/3615/22 КГС ВС здійснював розрахунок місячної вартості послуг саме виходячи з фактичного обсягу споживання за попередній газовий рік, причому нульові показники окремих місяців попереднього періоду враховувалися лише як складова загальної величини, з якої надалі визначалася РЗП. 
Таким чином, колегія суддів погоджується і з тим, що річна замовлена потужність та фактичне споживання природного газу у поточному місяці є різними за своїм призначенням показниками.
Водночас саме на цьому закінчується обґрунтованість відповідного доводу апеляційної скарги.
Із правильного твердження про спосіб обчислення місячної вартості послуги не випливає висновок про те, що оператор ГРМ за будь-яких обставин безумовно має право на всю розраховану таким способом суму незалежно від можливості надання відповідної послуги.
На переконання колегії суддів, у доводах апелянта фактично змішуються два юридично різні питання: яким способом визначається розмір місячної вартості послуги з розподілу природного газу; чи виникло за конкретних обставин право оператора ГРМ остаточно одержати або утримати цю суму як плату за послугу. 
Пункт 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ регулює насамперед механізм розрахунку вартості послуги.
Його формулювання також є показовим: розрахунки виходячи з РЗП здійснюються саме за «послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором». 
Таким чином, річна замовлена потужність не є самостійною послугою, відірваною від договору розподілу природного газу. Вона є визначеним Кодексом розрахунковим показником для встановлення вартості відповідної послуги.
Той самий висновок випливає з пункту 6.3 договору сторін, відповідно до якого оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється як плата за річну замовлену потужність. 
У такий спосіб, термін «плата за річну замовлену потужність» характеризує спосіб визначення та розподілу вартості послуги у часі, а не створює окремий предмет договору, який підлягав би оплаті незалежно від правової можливості надання послуги з розподілу.
Особливо важливим є те, що зазначене питання вже аналізував Верховний Суд саме у справі № 908/157/24.
У постанові від 18.03.2026 Касаційний господарський суд прямо навів положення пункту 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ щодо річної замовленої потужності, положення пункту 6.3 договору про визначення місячної вартості як 1/12 РЗП та правило про календарний місяць як розрахунковий період. 
Таким чином, скасовуючи попередні рішення у цій справі, Верховний Суд не залишив поза увагою модель річної замовленої потужності.
Навпаки, касаційний суд знав і враховував, що вартість послуги за березень 2022 року є розрахунковою величиною, визначеною не з фактичного споживання цього місяця, а за правилами РЗП.
Більше того, Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 прямо відтворив мотиви попередніх судів, які виходили з того, що вартість послуги за березень 2022 року є розрахунковою і не залежить від фактичного споживання позивачем природного газу в поточному місяці, після чого зазначив, що не може погодитися із загальним висновком цих судів про відсутність підстав для повернення передплати. 
Ця обставина має принципове значення для оцінки апеляційної скарги.
Фактично АТ «Запоріжгаз» повторно висуває аргумент, який як складова мотивування вже був відомий касаційному суду під час попереднього перегляду цієї ж справи.
Однак Верховний Суд не визнав саму модель РЗП достатньою для висновку про безумовне право відповідача залишити за собою всю передплату за березень 2022 року.
Натомість касаційний суд дійшов висновку про необхідність урахування законодавчої заборони на постачання природного газу з 03.03.2022 та направив справу на новий розгляд, зокрема для вирішення питання щодо вартості послуги за той період березня, який передував окупації.
При цьому пунктом 6.6 договору сторін прямо передбачено, що оплата непобутовим споживачем здійснюється авансом до початку розрахункового періоду, а остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться після його завершення відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 також окремо відтворив саме цю умову договору та встановив, що 86 176,46 грн були сплачені позивачем як передплата за розподіл природного газу за березень 2022 року. 
Тобто спірний платіж не був абстрактним придбанням певного обсягу «потужності», який у момент оплати безповоротно переходив оператору ГРМ незалежно від подальшого виконання договору. Він був попередньою оплатою послуги за майбутній розрахунковий період.
Детальні правові наслідки такого авансового характеру платежу та положення договору щодо повернення переплати будуть оцінені окремо у сьомому блоці, тому колегія суддів на цьому етапі їх не дублює.
Додатково колегія суддів враховує актуальну практику Касаційного господарського суду.
У постанові від 04.08.2026 у справі № 922/391/26 Верховний Суд знову підтвердив, що розрахунки за послугу розподілу природного газу здійснюються за РЗП, а місячна вартість визначається як 1/12 річної замовленої потужності. 
Водночас у цій же постанові КГС ВС не визнав саму модель РЗП перешкодою для перерахунку вартості послуг за період, коли внаслідок воєнних обставин споживач об`єктивно не міг користуватися послугами розподілу. Верховний Суд залишив у силі судові рішення про здійснення такого перерахунку та відхилив аргумент оператора ГРМ про те, що рівномірна оплата РЗП протягом календарного року сама по собі виключає можливість такого перерахунку. 
Колегія суддів враховує, що фактичні обставини справи № 922/391/26 не є тотожними обставинам цієї справи: там йшлося, зокрема, про пошкодження об`єкта газоспоживання та фактичне відключення внаслідок воєнних дій, а також застосовувалося додаткове нормативне регулювання 2026 року.
Тому наведена постанова не застосовується до справи № 908/157/24 механічно.
Разом із тим вона додатково підтверджує загальний підхід Верховного Суду, відповідно до якого правила про річну замовлену потужність визначають спосіб розрахунку вартості, але не можуть оцінюватися у відриві від питання фактичної та правової можливості отримання споживачем самої послуги.
У такий спосіб, доводи апелянта про РЗП потребують часткового прийняття, але не у тому правовому значенні, якого їм надає скаржник.
Колегія суддів погоджується, що: річна замовлена потужність визначається за правилами Кодексу ГРМ переважно виходячи з фактичного споживання попереднього газового року; місячна вартість послуги визначається як 1/12 РЗП Ч тариф; розрахунковим періодом є календарний місяць; вартість послуги не залежить безпосередньо від фактичної кількості кубічних метрів газу, спожитих у конкретному поточному місяці; саме по собі нульове фактичне споживання природного газу не означає автоматичного звільнення від оплати.
Однак із наведеного не випливає, що попередньо розрахована місячна вартість за РЗП є безумовно належною оператору ГРМ за будь-яких обставин, навіть коли у відповідному періоді виникла незалежна від волі споживача законодавча неможливість досягнення результату послуги.
У цій справі підставою вимог позивача є не саме по собі нульове споживання природного газу, а встановлена Верховним Судом законодавча заборона його фізичної доставки до об`єкта позивача починаючи з 03.03.2022.
Тому посилання АТ «Запоріжгаз» виключно на порядок визначення річної замовленої потужності та рівномірну сплату її вартості протягом календарного року не спростовує висновку суду першої інстанції про необхідність оцінити правові наслідки ненадання послуги у спірний період.
Щодо застосування пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем та доводів апелянта про збереження обов`язку оплати у разі припинення або обмеження розподілу природного газу
На переконання скаржника, оскільки припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу за загальним правилом не звільняє споживача від обов`язку сплачувати вартість послуг, а договір розподілу природного газу між сторонами у березні 2022 року не був розірваний та об`єкт позивача не був вилучений із заяви-приєднання, ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зобов`язане було сплатити повну місячну вартість послуги.
Апелянт додатково наголошує, що у разі розірвання договору або вилучення об`єкта споживача із заяви-приєднання Кодекс ГРМ прямо передбачає оплату вартості послуги з урахуванням повного календарного місяця, у якому відбулася відповідна подія. Звідси скаржник робить висновок, що визначення судом першої інстанції вартості послуги пропорційно окремим дням березня суперечить пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ.
Колегія суддів вважає за необхідне розмежувати декілька правових питань, які апелянт об`єднує одним посиланням на зазначену норму.
У редакції Кодексу газорозподільних систем, чинній у спірний період, пункт 9 глави 6 розділу VI передбачав, що припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадків, передбачених цим пунктом, у тому числі розірвання договору або внесення змін до заяви-приєднання та вилучення об`єкта споживача. Зміст цієї конструкції був сформований, зокрема, постановами НКРЕКП № 1469 від 29.07.2020 та № 855 від 26.05.2021.
У разі розірвання договору розподілу природного газу або вилучення об`єкта споживача із заяви-приєднання оплата вартості послуги здійснювалася з урахуванням повного календарного місяця, в якому відбулося розірвання договору або вилучення об`єкта.
Таким чином, колегія суддів не заперечує змісту наведеної апелянтом норми.
Так само матеріали справи не свідчать про те, що станом на 03.03.2022 між сторонами було розірвано договір № 09420z07GVEP016 або що об`єкт ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» до цієї дати було вилучено із заяви-приєднання.
Проте зазначене саме по собі не вирішує спір на користь відповідача.
Насамперед слід звернути увагу, що пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ регулює правові наслідки припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу в межах механізму, передбаченого самим Кодексом.
Тобто його загальна логіка полягає в тому, що тимчасове фактичне неспоживання природного газу, обмеження його відбору чи припинення розподілу за звичайних умов функціонування газорозподільної системи не припиняють автоматично договірного зв`язку між оператором ГРМ та споживачем і, відповідно, самі по собі не ліквідують установленого Кодексом обов`язку оплачувати замовлену потужність.
Однак обставини цієї справи не зводяться до звичайного припинення або обмеження споживання.
Від 03.03.2022 виникла законодавча заборона переміщення природного газу трубопровідним транспортом до об`єкта позивача, розташованого на тимчасово окупованій території.
Тому необхідно відрізняти: ситуацію, коли споживач може законно отримувати природний газ, але тимчасово його не споживає або розподіл обмежено з підстав, передбачених Кодексом ГРМ від ситуації, коли сам закон виключає правову можливість фізичної доставки природного газу до відповідної території.
Пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ не містить положення, за яким оператор ГРМ набуває безумовного права на оплату послуги навіть тоді, коли надання її результату стало забороненим актом вищої юридичної сили.
Інше тлумачення фактично означало б, що підзаконний нормативно-правовий акт НКРЕКП створює обов`язок оплачувати діяльність, здійснення якої в істотній частині заборонене законом.
Такий підхід не узгоджується із нормативною ієрархією, про яку колегія суддів уже зазначила вище при оцінці статті 13-1 Закону України № 1207-VII.
Водночас важливим є те, що Верховний Суд уже розглядав безпосередньо посилання операторів ГРМ на пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу у спорах, пов`язаних із неможливістю отримання послуг розподілу внаслідок воєнних обставин.
Так, у справі № 905/1465/23 оператор ГРМ, обґрунтовуючи касаційну скаргу, прямо посилався на пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу та стверджував, що незалежно від припинення газопостачання послуга підлягає оплаті у зв`язку із забезпеченням цілодобового доступу до ГРМ.
Постановою від 26.06.2024 КГС ВС не погодився з таким застосуванням пункту 9 за конкретних установлених у справі обставин.
Верховний Суд виходив із того, що забезпечення цілодобового доступу здійснюється саме з метою фізичної доставки природного газу, а встановлені судами відсутність газопостачання, фактичне відключення об`єкта, припинення діяльності підприємства, блокування EIC-коду та відсутність номінацій виключали можливість надання послуги як у частині фізичного переміщення газу, так і в частині реального доступу до системи.
Таким чином, сам факт існування пункту 9 Кодексу ГРМ Верховний Суд не визнав абсолютною і безумовною підставою для стягнення місячної плати незалежно від фактичних та правових обставин виконання договору.
Ще більш показовою для цієї справи є постанова КГС ВС від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23.
У ній Верховний Суд безпосередньо навів пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу, включно з правилом про збереження обов`язку оплати та правилом про повний календарний місяць при розірванні договору чи вилученні об`єкта.
Проте після аналізу цієї норми Верховний Суд врахував, що спірний період припадав на період повномасштабного вторгнення, відповідний об`єкт перебував на окупованій території, виробництво було зруйноване, газопостачання припинене, а можливість користування послугою фактично була втрачена.
КГС ВС погодився з висновком, що вимога про повну оплату лише за цілодобовий доступ, необхідність у якому відпала за відсутності переміщення природного газу, за таких обставин не відповідає критеріям розумності, справедливості та добросовісності.
Таким чином, практика Верховного Суду свідчить, що пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ не застосовується формально й ізольовано від обставин, які об`єктивно унеможливили отримання споживачем передбаченого договором результату послуги.
При цьому колегія суддів враховує відмінності між наведеними справами та справою № 908/157/24.
У справі № 905/1465/23 мало місце, зокрема, фактичне відключення споживача від мереж.
У справі № 910/2871/23 також були встановлені обставини пошкодження виробничих потужностей та припинення надання послуги оператором.
Натомість у справі, що переглядається, АТ «Запоріжгаз» посилається на те, що фізичне відключення об`єкта ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» відбулося лише 30.05.2022.
Разом із тим ця відмінність не робить пункт 9 автоматично застосовним на користь відповідача.
У справі № 908/157/24 неможливість досягнення результату послуги зумовлена не лише технічним станом об`єкта або волевиявленням сторін, а прямою законодавчою забороною фізичної доставки природного газу на тимчасово окуповану територію починаючи з 03.03.2022.
Причому цей висновок не є припущенням суду апеляційної інстанції.
У постанові від 18.03.2026 саме у справі № 908/157/24 Верховний Суд встановив, що з 03.03.2022 існувала заборона на постачання природного газу позивачу, а відповідач від цієї дати не міг надавати послугу розподілу в частині фізичного переміщення природного газу до об`єкта ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я».
Особливо суттєвим є те, що попередні рішення судів, які Верховний Суд скасував, ґрунтувалися, серед іншого, саме на таких обставинах: позивач не подав заяву про розірвання договору; його об`єкт формально залишався приєднаним до мережі; газові мережі перебували під тиском; для відновлення споживання, за висновком попередніх судів, достатньо було відкрити перекриті крани.
Верховний Суд не погодився із загальним висновком, побудованим на цих обставинах, про те, що позивач отримав послугу з розподілу за березень 2022 року та що підстави для повернення передплати відсутні. Навпаки, касаційний суд прямо зазначив, що законодавча заборона з 03.03.2022 спростовує висновок про отримання позивачем послуги за весь березень.
Таким чином, сама відсутність заяви ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» про розірвання договору або формальне збереження фізичного приєднання об`єкта вже не можуть мати того визначального значення, яке їм надавав відповідач під час первісного розгляду справи.
Інакше апеляційний суд фактично відтворив би правовий підхід скасованих судових рішень, який Верховний Суд визнав недостатнім для вирішення спору.
Окремої оцінки потребує посилання апелянта на абзац другий пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ, відповідно до якого при розірванні договору або вилученні об`єкта із заяви-приєднання оплата здійснюється з урахуванням повного календарного місяця.
Колегія суддів вважає, що апелянт надає цьому положенню ширшого змісту, ніж випливає з його тексту.
Абзац другий пункту 9 встановлює конкретний правовий наслідок для двох визначених юридичних фактів: розірвання договору розподілу природного газу; вилучення об`єкта споживача із заяви-приєднання.
Саме якщо протягом календарного місяця відбувається одна з цих подій, плата за цей місяць у загальному порядку враховується повністю.
У цій справі ані розірвання договору 03.03.2022, ані вилучення об`єкта із заяви-приєднання 03.03.2022 не відбувалися.
Відповідно, правило абзацу другого щодо повного календарного місяця не може безпосередньо застосовуватися до факту тимчасової окупації території та виникнення законодавчої заборони на фізичну доставку газу, оскільки це інший юридичний факт, прямо не врегульований цим абзацом.
Фактично апелянт пропонує застосувати правило про повний календарний місяць за аналогією до ситуації, для якої Кодекс такого правила прямо не встановлює.
Однак таке розширювальне тлумачення не може здійснюватися таким чином, щоб воно призводило до нівелювання імперативної законодавчої заборони, яка має вищу юридичну силу.
Більше того, сама структура пункту 9 свідчить, що встановлений ним обов`язок оплати не є безвинятковим.
У редакції, чинній у березні 2022 року, цей пункт передбачав також випадок, коли припинення або обмеження розподілу здійснюється за ініціативою оператора ГРМ за визначених нормативними актами підстав: у такій ситуації нарахування вартості послуги не здійснюється, а місячна вартість зменшується з урахуванням кількості днів припинення або обмеження розподілу.
Це положення, безумовно, не є безпосередньою підставою для задоволення позову у цій справі, оскільки припинення постачання до м. Пологи з 03.03.2022 не тотожне передбаченому ним припиненню з ініціативи оператора ГРМ.
Водночас воно має системне значення для тлумачення пункту 9: сам Кодекс ГРМ допускає ситуації, коли місячна вартість послуги може залежати від кількості днів, протягом яких розподіл був припинений.
Тому твердження апелянта, що нормативна конструкція плати за розподіл за своєю природою взагалі та за жодних обставин не допускає врахування окремих днів календарного місяця, не повністю узгоджується зі структурою самого пункту 9.
Однак питання про те, чи дозволяє це безпосередньо застосувати формулу 29/31 у цій справі, колегія суддів тут остаточно не вирішує, оскільки це є окремим доводом апеляційної скарги та буде детально оцінено у восьмому блоці.
Таким чином, колегія суддів доходить таких висновків щодо пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ.
По-перше, апелянт правильно зазначає, що звичайне припинення або обмеження споживання природного газу саме по собі за загальним правилом не звільняє споживача від оплати послуг з розподілу.
По-друге, у цій справі відсутні докази розірвання договору або вилучення об`єкта позивача із заяви-приєднання станом на 03.03.2022.
По-третє, однак спірна ситуація не є звичайним добровільним припиненням чи обмеженням споживання: з 03.03.2022 виникла встановлена законом заборона фізичної доставки природного газу до об`єкта позивача.
По-четверте, правило про оплату повного календарного місяця прямо пов`язане Кодексом із розірванням договору або вилученням об`єкта із заяви-приєднання та не встановлює універсального правила для будь-якої іншої причини неможливості надання послуги.
По-п`яте, практика КГС ВС у справах № 905/1465/23 та № 910/2871/23 підтверджує, що пункт 9 Кодексу ГРМ не повинен застосовуватися механічно, без урахування фактичної та правової можливості отримання споживачем послуги.
По-шосте, у справі № 908/157/24 Верховний Суд уже скасував судові рішення, мотивування яких суттєво ґрунтувалося на відсутності заяви про розірвання договору, збереженні фізичного приєднання об`єкта та можливості технічного доступу, та прямо встановив, що з 03.03.2022 законодавча заборона виключала можливість фізичної доставки природного газу позивачу.
За таких обставин посилання АТ «Запоріжгаз» на пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем не спростовує висновку суду першої інстанції про відсутність підстав вважати послугу з розподілу належно наданою позивачу після 03.03.2022 лише через те, що договір формально продовжував діяти та об`єкт залишався приєднаним до ГРМ.
Щодо правової природи сплаченої позивачем суми як попередньої оплати, остаточного розрахунку за договором та обов`язку повернення переплати
Як встановлено матеріалами справи, на підставі рахунку АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» № 62002129 від 14.02.2022 ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 перерахувало відповідачу 86 176,46 грн за розподіл природного газу за договором № 09420z07GVEP016.
При цьому зазначений платіж було здійснено до початку березня 2022 року, тобто до настання відповідного розрахункового періоду.
Пунктом 6.6 укладеного сторонами Типового договору прямо передбачено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу споживачем, який не є побутовим, здійснюється на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку оператора ГРМ.
Тим самим пунктом договору встановлено й наступну стадію розрахунків: остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.
Таким чином, договір прямо розмежовує два юридично різні етапи виконання грошового зобов`язання: перший авансове перерахування коштів до початку місяця, коли послуга ще має бути надана; другий остаточний розрахунок після завершення звітного місяця з урахуванням того, які послуги були надані та які суми були сплачені авансом.
Таке розмежування має істотне значення для вирішення спору.
Попередня оплата за своєю природою не є підтвердженням того, що майбутня послуга вже надана. Навпаки, вона здійснюється до її надання на виконання встановленого договором порядку розрахунків.
Саме тому пункт 6.6 Типового договору не закінчується правилом про авансову оплату, а передбачає подальше співвіднесення раніше перерахованих коштів із послугами, наданими у звітному місяці.
Цей висновок повністю узгоджується і з нормативним текстом Типового договору.
Постановою НКРЕКП від 29.07.2020 № 1469 пункт 6.6 Типового договору розподілу природного газу було доповнено положенням, відповідно до якого у разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати наступного розрахункового періоду або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу у строк, що не перевищує десяти робочих днів із дня отримання письмової вимоги. Це положення діяло до виникнення спірних правовідносин у березні 2022 року.
У такий спосіб, сам Типовий договір передбачає можливість того, що сума, попередньо сплачена оператору ГРМ за відповідний розрахунковий період, після проведення остаточного розрахунку може виявитися переплатою, та безпосередньо встановлює спосіб розпорядження такою переплатою.
Тому твердження про те, що внесена наперед місячна плата, розрахована виходячи з річної замовленої потужності, за своєю природою взагалі не може підлягати поверненню, не узгоджується із самим змістом пункту 6.6 договору.
Механізм річної замовленої потужності визначає спосіб обчислення суми авансу, але не усуває передбаченого договором механізму остаточного розрахунку та повернення переплати.
Цю обставину фактично підтвердив і Верховний Суд під час попереднього касаційного перегляду саме цієї справи.
У постанові від 18.03.2026 у справі № 908/157/24 Верховний Суд окремо встановив, що відповідно до пункту 6.6 договору оплата здійснювалася позивачем на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду, тоді як остаточний розрахунок проводився за надані у звітному місяці послуги.
Верховний Суд також прямо кваліфікував 86 176,46 грн, сплачені платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022, саме як передплату за розподіл природного газу за березень 2022 року.
Це має принципове значення.
Відповідач отримав зазначену суму не як безумовний платіж, відірваний від подальшого виконання договору, а як попередню оплату майбутньої послуги за конкретний розрахунковий період березень 2022 року.
Верховний Суд при цьому був обізнаний і з тим, що вартість послуги розраховується за річною замовленою потужністю та що розрахунковим періодом є календарний місяць. Попри це, касаційний суд не погодився з висновком попередніх судів про відсутність підстав для повернення передплати лише з огляду на модель РЗП та формальне збереження договірних відносин.
Навпаки, Верховний Суд зазначив, що з 03.03.2022 відповідач не міг надавати послугу розподілу в частині фізичного переміщення природного газу до об`єкта позивача, та прямо вказав, що цим спростовується висновок попередніх судів про отримання позивачем у березні 2022 року послуги з розподілу природного газу.
У цьому контексті слід також ураховувати загальні положення цивільного законодавства про договір про надання послуг.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг виконавець зобов`язується надати замовнику послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу.
Частиною першою статті 903 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, строки та в порядку, встановлені договором.
У такий спосіб, договір про надання послуг є взаємним зобов`язанням: обов`язку замовника здійснити оплату кореспондує обов`язок виконавця надати відповідну послугу.
Це не означає, що за договором розподілу плата повинна обчислюватися виключно залежно від фактично спожитих кубічних метрів природного газу. Як уже встановлено у попередньому блоці, розмір місячної плати визначається за правилами річної замовленої потужності.
Однак спосіб визначення ціни послуги не змінює її правової природи як плати за послугу.
Інакше механізм попередньої оплати перетворювався б на безумовну сплату коштів оператору ГРМ незалежно від подальшого виконання ним зустрічного зобов`язання, що прямо суперечило б положенням самого пункту 6.6 про остаточний розрахунок та повернення переплати.
Матеріалами справи підтверджується також виконання позивачем тієї умови договору, з якою пункт 6.6 пов`язує повернення переплати, звернення споживача з письмовою вимогою.
Так, ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» звернулося до АТ «Запоріжгаз» листом № 0621 від 21.06.2022, у якому повідомило про припинення споживання природного газу та просило повернути 86 176,46 грн, сплачені платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 як передплату за березень 2022 року.
У подальшому відповідна вимога повторювалася позивачем у листах № 0203 від 03.02.2023 та № 0203 від 01.12.2023.
Таким чином, у матеріалах справи наявні не лише твердження позивача про необхідність повернення коштів, а й письмові звернення до оператора ГРМ, передбачені пунктом 6.6 договору як форма реалізації права споживача на повернення переплати.
АТ «Запоріжгаз» у відповідях на зазначені звернення відмовилося повертати кошти, посилаючись на те, що зобов`язання за договором у березні 2022 року виконані ним у повному обсязі та що плата справляється за річну замовлену потужність, а не за фактично розподілений обсяг газу.
Саме ця правова позиція відповідача і становить предмет спору.
При цьому листом № 690-Сл-16192-1223 від 27.12.2023 АТ «Запоріжгаз» направило позивачу для підписання акти наданих послуг з розподілу природного газу за січень-травень 2022 року, а також акти приймання-передачі природного газу за січень-квітень 2022 року та відповідні рахунки.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» листом від 04.01.2024 № 0104 повідомило відповідача про свою незмінну позицію щодо ненадання послуги з розподілу природного газу починаючи з березня 2022 року. Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 також зафіксував, що позивач повідомив про відмову від підписання відповідних актів у зв`язку з відсутністю, на його думку, факту надання послуги.
З огляду на це колегія суддів також вважає необхідним чітко визначити правову підставу заявленої позивачем вимоги.
Спірні 86 176,46 грн були отримані відповідачем на належній договірній підставі. На момент їх перерахування 22.02.2022 між сторонами діяв договір, оператором ГРМ було виставлено рахунок, а позивач відповідно до пункту 6.6 зобов`язаний був здійснити попередню оплату до початку березня.
Тому сама сплата цих коштів не була безпідставною.
Предмет спору полягає не у тому, чи існувала правова підстава для отримання відповідачем авансу 22.02.2022, а в тому, чи збереглася після настання та завершення відповідного розрахункового періоду договірна підстава для остаточного утримання відповідачем усієї сплаченої наперед суми.
У зв`язку із цим для вирішення спору немає необхідності штучно переводити правовідносини сторін у площину позадоговірного зобов`язання з безпідставного набуття майна за статтею 1212 ЦК України.
Між сторонами існував і продовжував існувати договір, а сам цей договір містить спеціальний механізм повернення суми переплати.
Таким чином, питання про повернення коштів має насамперед вирішуватися в межах договірного зобов`язання сторін з урахуванням пункту 6.6 Типового договору, статей 901, 903 ЦК України та встановлених обставин щодо можливості надання послуги у спірному періоді.
Такий підхід узгоджується і з постановою Верховного Суду від 18.03.2026 у цій справі, який розглядав заявлену вимогу саме як вимогу про повернення попередньої оплати за договором розподілу природного газу, а не як позов про стягнення безпідставно набутого майна.
Водночас із самої наявності у пункті 6.6 договору механізму повернення переплати ще не випливає, що позивачу має бути повернено саме 80 616, 69 грн.
Для цього необхідно встановити розмір тієї частини попередньої оплати, яка після остаточного розрахунку не може бути віднесена до вартості належно наданої послуги.
Саме це є найбільш спірним питанням цієї справи, оскільки апелянт наполягає на неподільності місячного платежу та неможливості визначати його за окремими календарними днями.
Проте перед переходом до формули 29/31 колегія суддів звертає увагу ще на одну важливу обставину.
Верховний Суд, направляючи справу № 908/157/24 на новий розгляд, не дійшов висновку про відсутність у позивача права на повернення передплати в принципі.
Навпаки, касаційний суд спростував ключовий висновок попередніх судів про отримання позивачем послуги за весь березень 2022 року та вказав на необхідність урахувати, що законодавча заборона виникла саме з 03.03.2022.
Таким чином, після постанови Верховного Суду предметом нового розгляду фактично залишалося не питання про те, чи може оператор ГРМ безумовно залишити собі весь аванс через сам факт його внесення, а питання про правильне визначення договірних наслідків того, що законодавча неможливість надання відповідної послуги виникла не з першого, а з третього дня розрахункового місяця.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що сплачена ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» сума 86 176,46 грн мала характер попередньої оплати за майбутній розрахунковий період березень 2022 року.
Її визначення виходячи з 1/12 річної замовленої потужності не змінює авансового характеру платежу.
Після завершення розрахункового місяця відповідно до пункту 6.6 договору мала бути визначена остаточна сума за надані послуги з урахуванням уже перерахованого авансу.
У разі утворення переплати Типовий договір прямо передбачає її зарахування в наступний розрахунковий період або повернення споживачу на його письмову вимогу у строк до десяти робочих днів.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» такі письмові вимоги відповідачу направляло, однак кошти повернуті не були. Докази повернення відповідачем 80 616,69 грн у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, доводи апелянта про річну замовлену потужність не виключають передбаченого договором права на повернення тієї частини попередньої оплати, яка після завершення розрахункового періоду становить переплату.
Щодо визначення розміру коштів, які підлягають поверненню за період з 03.03.2022 по 31.03.2022, доводів про неподільність календарного місяця та нібито втручання суду в повноваження НКРЕКП
Найбільш спірним доводом апеляційної скарги є твердження АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про неправомірність здійсненого судом першої інстанції розрахунку суми, яка підлягає поверненню позивачу, пропорційно 29 дням березня 2022 року.
Апелянт виходить із того, що відповідно до пункту 6.4 Типового договору та положень глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем розрахунковим періодом є календарний місяць, місячна вартість послуги визначається як 1/12 річної замовленої потужності, а нормативне регулювання не передбачає самостійної «денної вартості» річної замовленої потужності.
З огляду на це АТ «Запоріжгаз» стверджує, що суд першої інстанції, визначивши суму 80 616,69 грн за формулою 86 176,46 грн Ч 29/31, фактично запровадив не передбачений НКРЕКП спосіб визначення вартості послуги та перебрав на себе дискреційні повноваження Регулятора. 
Колегія суддів вважає, що саме цей довід потребує особливо ретельної оцінки, оскільки Верховний Суд, скасовуючи раніше ухвалені у справі судові рішення, окремо звернув увагу саме на необхідність вирішення питання щодо тієї частини березня 2022 року, яка передувала початку тимчасової окупації м. Пологи.
Так, у постанові від 18.03.2026 у справі № 908/157/24 Верховний Суд після висновку про наявність з 03.03.2022 заборони на постачання позивачу природного газу прямо зазначив, що вимоги спеціального законодавства поширюються на спірні правовідносини саме з дати тимчасової окупації відповідної території.
Касаційний суд звернув увагу, що Пологівська міська територіальна громада перебуває в окупації з 03.03.2022, однак судами попередніх інстанцій не встановлювалася, з урахуванням умов договору та Кодексу ГРС, наявність або відсутність можливості визначення розміру вартості послуги з розподілу природного газу за той період березня, коли м. Пологи ще не перебувало в окупації. 
Таким чином, Верховний Суд не визнав березень 2022 року неподільним розрахунковим періодом таким чином, щоб сам факт календарного місяця унеможливлював будь-яке визначення вартості послуги за частину цього місяця.
Якби положення Кодексу ГРС та договору безумовно означали, що плата за календарний місяць у принципі не може бути диференційована залежно від періоду надання чи ненадання послуги, необхідність з`ясування, на яку прямо вказав Верховний Суд, фактично була б позбавлена практичного змісту.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що сама постанова Верховного Суду від 18.03.2026 не встановила конкретного математичного способу визначення вартості послуги за 01 та 02 березня 2022 року та не вказала, що таким способом обов`язково має бути арифметичне ділення місячної вартості на кількість календарних днів.
Тому місцевий господарський суд під час нового розгляду мав не механічно застосувати формулу 29/31 лише з огляду на згадку Верховного Суду про два перших дні березня, а перевірити, чи допускається такий спосіб розрахунку системою нормативного регулювання та чи не змінює він установленого Регулятором тарифу і механізму визначення РЗП.
Саме це питання перевіряє суд апеляційної інстанції.
Як уже встановлено вище, відповідно до пункту 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності на відповідний тариф.
Пунктом 6 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС передбачено, що періодом для здійснення розрахунків є календарний місяць.
Аналогічні положення містяться у пунктах 6.3 та 6.4 Типового договору.
З цього дійсно випливає, що Регулятор не встановив окремого самостійного тарифу за одну добу розподілу природного газу.
Проте з наведених положень не випливає й протилежне правило, що вже визначена місячна вартість послуги за жодних обставин не може бути пропорційно скоригована з урахуванням кількості днів, протягом яких відповідна послуга не надавалася.
Навпаки, системний аналіз самого Кодексу ГРС свідчить про інше.
У редакції пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу, чинній у березні 2022 року, вже існувало положення, за яким у разі припинення або обмеження розподілу природного газу за ініціативою оператора ГРМ у передбачених нормативними актами випадках нарахування вартості послуги не здійснюється, а місячна вартість послуг розподілу зменшується з урахуванням кількості днів припинення або обмеження розподілу природного газу. Це правило було внесено до Кодексу постановою НКРЕКП від 26.05.2021 № 855, тобто діяло до виникнення спірних правовідносин. 
Колегія суддів ще раз наголошує: наведене правило не підлягає безпосередньому застосуванню до цієї справи, оскільки законодавча заборона постачання газу на тимчасово окуповану територію не є тим самим юридичним фактом, що й припинення розподілу за ініціативою оператора ГРМ у випадках, прямо передбачених Правилами безпеки систем газопостачання.
Однак зазначена норма має істотне значення для оцінки категоричного доводу апелянта про те, що місячна вартість послуги за своєю нормативною природою взагалі не може бути співвіднесена з окремими днями календарного місяця.
Сам Регулятор передбачив у Кодексі механізм, за якого встановлена місячна вартість послуги може зменшуватися залежно від кількості днів фактичного припинення розподілу.
Тому теза АТ «Запоріжгаз» про абсолютну юридичну неподільність місячної вартості не відповідає системному змісту Кодексу ГРС.
Подібний висновок випливає і з актуальної практики Верховного Суду.
У постанові КГС ВС від 04.08.2026 у справі № 922/391/26 Верховний Суд залишив без змін судові рішення про зобов`язання оператора ГРМ здійснити перерахунок вартості послуг за конкретний період з 04.10.2025 по 11.12.2025 у зв`язку з об`єктивною неможливістю отримання послуги внаслідок воєнних обставин. Касаційний суд при цьому навів положення про 1/12 РЗП, календарний місяць та пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС і не визнав їх такими, що в принципі виключають перерахунок вартості послуг за частину місяця. 
Колегія суддів усвідомлює, що фактичні та нормативні обставини справи № 922/391/26 не є тотожними цій справі, а сама постанова від 04.08.2026 не встановлює універсальної формули поденного розрахунку.
Тому вона враховується не як безпосередня правова підстава формули 29/31, а як підтвердження відсутності в чинній моделі РЗП абсолютного правила про неможливість перерахунку місячної вартості за конкретний період об`єктивного ненадання послуги.
Вирішальним для цієї справи залишається зміст постанови Верховного Суду від 18.03.2026 саме у справі № 908/157/24.
Касаційний суд установив дві юридично значущі часові межі: до 03.03.2022 законодавчої заборони, пов`язаної з тимчасовою окупацією м. Пологи, не існувало; починаючи з 03.03.2022 фізична доставка природного газу до об`єкта позивача стала забороненою законом.
Таким чином, об`єктивно відмінний правовий режим існував у межах одного календарного місяця.
У такій ситуації застосування виключно правила про «повний календарний місяць» із покладенням на позивача обов`язку сплатити всю суму 86 176,46 грн фактично означало б, що встановлена Верховним Судом неможливість надання послуги протягом 29 із 31 дня не спричиняє жодних майнових наслідків.
Такий результат не узгоджувався б ані з висновками касаційного суду про ненадання послуги з 03.03.2022, ані з його прямою вказівкою дослідити можливість визначення вартості послуги за період до окупації.
Водночас і повернення позивачу всієї суми 86 176,46 грн без урахування 01 та 02 березня 2022 року так само не відповідало б установленій Верховним Судом часовій межі, оскільки до 03.03.2022 законодавча заборона на постачання природного газу до м. Пологи ще не діяла.
Саме тому під час нового розгляду необхідно було знайти спосіб визначення суми, який одночасно: не змінює встановленої НКРЕКП місячної вартості послуги; враховує, що березень 2022 року складався з 31 календарного дня; не покладає на відповідача обов`язку повернути частину передплати, яка припадає на 01 та 02 березня; не залишає за відповідачем плату за період з 03 по 31 березня, коли, за обов`язковим висновком Верховного Суду, фізична доставка природного газу була законодавчо неможливою.
Позивач після направлення справи на новий розгляд реалізував своє процесуальне право на зменшення розміру позовних вимог та заявив до стягнення 80 616,69 грн замість первісних 86 176,46 грн.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 ГПК України позивач вправі зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, а за частинами першою та другою статті 14 ГПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Разом із тим сама процесуальна диспозитивність не звільняє позивача від обов`язку обґрунтувати розмір заявленої до стягнення суми.
Тому колегія суддів не погоджується з можливим спрощеним підходом, за яким правильність суми 80 616, 69 грн випливає лише з того, що саме в такому розмірі позивач добровільно зменшив позов.
Суд повинен самостійно перевірити, чи відповідає такий розрахунок установленим обставинам та нормативному регулюванню.
Здійснений позивачем та прийнятий місцевим господарським судом розрахунок полягає у визначенні частини вже встановленої місячної вартості, яка пропорційно припадає на 29 календарних днів: 86 176,46 грн Ч 29 / 31 = 80 616,69 грн.
Відповідно частина місячного платежу, яка припадає на 01 та 02 березня 2022 року, становить приблизно 5 559,77 грн.
Колегія суддів вважає принципово важливим, що при такому способі розрахунку не змінюється тариф НКРЕКП, не визначається інша річна замовлена потужність та не змінюється встановлена договором місячна вартість 86 176,46 грн.
Вихідним показником залишається саме та місячна вартість, яка була розрахована оператором ГРМ відповідно до правил РЗП.
Суд лише визначає, яка частина вже відомого місячного платежу співвідноситься з періодом, протягом якого послуга не могла бути надана за законом.
Тому твердження апелянта про те, що суд «перебрав на себе дискреційні повноваження НКРЕКП», колегія суддів вважає необґрунтованим.
НКРЕКП здійснює нормативне регулювання ринку, встановлює тариф та загальну методику визначення вартості послуги.
Господарський суд у цій справі не встановлює нового тарифу для АТ «Запоріжгаз», не змінює величини річної замовленої потужності ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» і не формує загальне правило ціноутворення для інших споживачів.
Суд виконує властиву виключно судовій владі функцію вирішує конкретний майновий спір між сторонами та визначає розмір коштів, які одна сторона має право утримувати або зобов`язана повернути за встановлених у справі обставин.
Сам по собі математичний розподіл уже визначеної місячної суми не є встановленням нового тарифу.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу і на те, що Кодекс ГРС сам оперує категорією зменшення місячної вартості пропорційно кількості днів, що додатково свідчить про відсутність технічної чи нормативної неможливості такого арифметичного співвідношення. 
При цьому суд не застосовує наведений випадок пункту 9 Кодексу за аналогією як самостійну матеріально-правову підставу для задоволення позову.
Він лише враховує його як елемент системного тлумачення Кодексу, який спростовує твердження про абсолютну неподільність місячного платежу.
Підставою ж для повернення коштів у цій справі є сукупність інших установлених обставин: авансовий характер платежу; неможливість надання відповідної послуги з 03.03.2022; передбачений пунктом 6.6 договору остаточний розрахунок та механізм повернення переплати; а також обов`язкові висновки Верховного Суду у цій справі.
Колегія суддів також оцінює аргумент ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я», наведений у відзиві на апеляційну скаргу, за яким у разі визнання місячної вартості абсолютно неподільною відповідач мав би повернути всю суму авансу за березень 2022 року, оскільки протягом переважної частини місяця послуга не надавалася. 
Такий аргумент колегія суддів не вважає необхідним покладати в основу висновків у цій справі.
Сам по собі факт неможливості застосування поденного розрахунку, якби така неможливість була встановлена, не означав би автоматично, що правовим наслідком повинно бути повернення всієї місячної передплати.
Такий висновок прямо не випливає ні з Кодексу ГРС, ні з договору, ні з постанови Верховного Суду від 18.03.2026.
Тому зазначений альтернативний довід позивача є надмірно категоричним.
Водночас його відхилення не впливає на результат розгляду відповідного доводу апеляційної скарги, оскільки колегія суддів доходить висновку про допустимість пропорційного визначення спірної суми виходячи з конкретних обставин цієї справи.
На користь такого висновку свідчить і те, що саме застосування пропорції 29/31 є найменш обтяжливим для відповідача із можливих способів реалізації висновків Верховного Суду.
Позивач не наполягає на поверненні всієї суми авансу, а залишає за оператором частину місячного платежу, яка пропорційно припадає на 01 та 02 березня 2022 року, хоча предметом касаційного перегляду первісно була вся сума 86 176,46 грн.
Таким чином, обраний позивачем спосіб розрахунку не погіршує становище відповідача порівняно з межами первісно заявлених вимог і водночас ураховує зауваження Верховного Суду щодо періоду до 03.03.2022.
Особливе значення має й те, що АТ «Запоріжгаз», заперечуючи проти формули 29/31, не запропонувало іншого розрахунку, який би дозволяв виконати вказівку Верховного Суду щодо необхідності визначення вартості послуги за період до тимчасової окупації.
Позиція апелянта фактично зводиться до того, що за весь березень 2022 року має бути сплачена повна місячна вартість.
Однак саме такий результат фактично повертає сторони до мотивів скасованих судових рішень, відповідно до яких підстав для повернення будь-якої частини передплати немає, незважаючи на неможливість надання послуги з 03.03.2022.
Це не узгоджується з постановою Верховного Суду від 18.03.2026.
Разом із тим суд не покладає на відповідача процесуальний обов`язок самостійно доводити іншу суму позову замість позивача.
Відсутність альтернативного розрахунку АТ «Запоріжгаз» має значення лише в сукупності з тим, що запропонований позивачем спосіб є арифметично перевірюваним, не змінює встановленого тарифу, відповідає часовим межам, визначеним Верховним Судом, і не суперечить системній конструкції Кодексу ГРС.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що поняття «календарний місяць як розрахунковий період» визначає періодичність розрахунків сторін, однак за конкретних обставин цієї справи не встановлює абсолютної заборони на визначення частини попередньо сплаченої місячної вартості, яка припадає на період законодавчої неможливості надання послуги.
Розрахунок 86 176,46 грн Ч 29 / 31 не є встановленням нового тарифу, не змінює річної замовленої потужності та не підміняє нормативні повноваження НКРЕКП.
Він є способом кількісного визначення розміру переплати у конкретному договірному спорі з урахуванням установленого Верховним Судом моменту виникнення законодавчої заборони 03.03.2022.
За таких обставин висновок Господарського суду Запорізької області про те, що частина попередньої оплати, яка припадає на період з 03.03.2022 по 31.03.2022, становить 80 616,69 грн, є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що такий розрахунок суперечить правилам про річну замовлену потужність, календарний місяць як розрахунковий період та є втручанням суду у дискреційні повноваження НКРЕКП, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
При цьому цей висновок колегія суддів робить не лише через зменшення позивачем розміру вимог, а після самостійної перевірки правової допустимості й арифметичної логіки відповідного розрахунку.
Оцінка доказів щодо фактичного надання послуги у спірний період та розподіл тягаря доказування
Оцінюючи доводи сторін щодо фактичного надання або ненадання АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» послуги з розподілу природного газу ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» у період з 03.03.2022 по 31.03.2022, колегія суддів виходить із установлених Господарським процесуальним кодексом України правил доказування та оцінює наявні у справі докази не ізольовано, а в їх сукупності та взаємному зв`язку.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому частина друга статті 74 ГПК України спеціально врегульовує ситуацію, коли учасник справи посилається на невчинення іншою стороною певних дій або відсутність певної події: у такому разі суд може зобов`язати іншого учасника надати відповідні докази вчинення таких дій або наявності події, а у разі їх ненадання визнати обставину невчинення дій або відсутності події встановленою.
За статтями 76– 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування; обставини, які відповідно до законодавства мають підтверджуватися певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами; достовірними є докази, створені за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи. (Законодавство України)
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо надані на її підтвердження докази є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування.
Стаття 86 ГПК України покладає на суд обов`язок оцінювати докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів; жоден доказ не має наперед установленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх вірогідність і взаємний зв`язок у сукупності.
Актуальна практика Верховного Суду виходить із того, що стандарт вірогідності доказів передбачає саме зіставлення доказів обох сторін, а не механічний підрахунок їх кількості.
Так, у постанові судової палати Касаційного господарського суду від 09.02.2026 у справі № 910/10897/24 Верховний Суд зазначив, що суд має встановити, чи є висновок про існування певної обставини з урахуванням усієї сукупності доказів більш вірогідним, ніж протилежний висновок.
Об`єднана палата КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 915/222/24 також наголосила, що принцип змагальності покладає тягар доказування на сторони, однак не дозволяє вважати обставину встановленою лише тому, що інша сторона її не спростувала. Концепція так званого «негативного доказу», за якої твердження однієї сторони вважається правильним лише через відсутність доказів протилежного, не відповідає стандарту доказування. При цьому ОП КГС ВС послалася, зокрема, на усталену практику Верховного Суду та Великої Палати у справах № 910/18036/17, № 917/1307/18, № 902/761/18, № 917/2101/17, № 129/1033/13-ц, № 904/2104/19.
Саме з урахуванням такого стандарту колегія суддів оцінює докази у цій справі.
Предметом доказування у відповідній частині є не абстрактне питання про те, чи функціонувала газорозподільна система АТ «Запоріжгаз» у березні 2022 року взагалі, а значно конкретніше питання чи була надана ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» щодо його об`єкта у м. Пологи оплачена ним послуга з розподілу природного газу у спірний період з 03.03.2022 по 31.03.2022.
При цьому тягар доказування розподіляється між сторонами відповідно до характеру тих обставин, на які кожна з них посилається.
Позивач, обґрунтовуючи вимогу про повернення передплати, повинен довести обставини здійснення авансового платежу, виникнення обставин, які, за його твердженням, унеможливили отримання послуги, звернення до оператора ГРМ з вимогою про повернення коштів та неповернення останнім спірної суми.
Відповідач, у свою чергу, заперечуючи проти позову з тієї підстави, що послуга у березні 2022 року була ним надана в повному обсязі, має довести фактичні обставини, на які він посилається на підтвердження такого твердження.
Причому саме оператор ГРМ як суб`єкт, що безпосередньо здійснює відповідну діяльність, володіє первинними та технічними даними щодо функціонування системи, комерційного обліку, переміщення природного газу, оформлення актів наданих послуг тощо.
Це не означає перенесення всього тягаря доказування на відповідача, однак твердження про позитивний факт, належне надання конкретної послуги конкретному споживачу, не може вважатися доведеним лише внаслідок заперечення оператором тверджень позивача.
Щодо доказів, поданих позивачем, колегія суддів зазначає.
Факт здійснення ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» попередньої оплати у сумі 86 176,46 грн за березень 2022 року підтверджується платіжною інструкцією № 2808 від 22.02.2022 та сторонами не заперечується.
Наказом генерального директора ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» від 24.02.2022 № 0299 у зв`язку з воєнними діями було зупинено виробничу діяльність товариства.
Колегія суддів не надає цьому наказу самостійного визначального значення для встановлення факту ненадання послуги.
Внутрішній розпорядчий документ позивача підтверджує зупинення ним виробничої діяльності, однак сам по собі не доводить, що оператор ГРМ не виконував своїх зобов`язань за договором.
Водночас цей доказ узгоджується з іншими матеріалами справи та підтверджує загальну хронологію подій після початку повномасштабної збройної агресії.
Аналогічним чином колегія суддів оцінює Сертифікат № 2300-24-0032 про форс-мажорні обставини від 10.01.2024, яким щодо ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» засвідчено форс-мажорні обставини стосовно виконання зобов`язань за договором № 09420z07GVEP016 починаючи з 03.03.2022.
Сам по собі сертифікат торгово-промислової палати не має для суду преюдиційного характеру та не може автоматично доводити неможливість виконання зобов`язання іншою стороною договору.
Усталеною практикою Верховного Суду є висновок, що сертифікат ТПП повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами, а сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між відповідними обставинами та неможливістю виконання конкретного зобов`язання. Такий підхід, зокрема, відображений у постановах КГС ВС від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22, від 05.12.2023 у справі № 917/1593/22 та від 18.01.2024 у справі № 914/2994/22.
Тому Сертифікат № 2300-24-0032 колегія суддів враховує як один із сукупності доказів, а не як самостійну достатню підставу для висновку про ненадання відповідачем послуги.
Натомість значно більшу доказову вагу у конкретних обставинах спору має об`єктивно встановлений факт тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади з 03.03.2022 та юридичні наслідки такої окупації, вже встановлені Верховним Судом у постанові від 18.03.2026 у цій справі.
Як зазначалося вище, Верховний Суд безпосередньо дійшов висновку, що з 03.03.2022 існувала законодавча заборона на постачання природного газу позивачу, а відповідач не міг з цієї дати надавати послугу розподілу в частині фізичного переміщення газу до об`єкта ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я».
З огляду на це для спростування позиції позивача недостатньо довести лише те, що відповідний трубопровід фізично залишався з`єднаним з об`єктом до певної дати.
АТ «Запоріжгаз» у листі № 690-Сл-7781-722 від 04.07.2022 повідомляло, що забезпечувало цілодобовий доступ до газорозподільної системи та розподіл до межі балансової належності ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» до моменту відключення 30.05.2022.
У подальших відповідях від 10.03.2023 та 14.12.2023 відповідач наполягав, що об`єкт залишався приєднаним до системи, а його зобов`язання за березень 2022 року виконані у повному обсязі.
Проте такі листи насамперед фіксують правову та фактичну позицію самого відповідача у спорі.
Саме по собі викладення оператором у власному листі твердження про належне виконання договору не надає цьому твердженню наперед установленої доказової сили.
Відповідно до статті 86 ГПК України воно має оцінюватися поряд з усіма іншими доказами, а не замість них.
Крім того, зазначення дати фізичного відключення 30.05.2022 не спростовує визначальної для спору обставини.
Навіть якщо виходити з того, що до 30.05.2022 об`єкт позивача технічно залишався приєднаним до газорозподільної системи, це підтверджує саме стан фізичного приєднання, але не доводить існування після 03.03.2022 реальної правової можливості використовувати цей доступ для фізичної доставки природного газу.
Як уже встановлено вище, така можливість була виключена законом.
Тому доказ фактичного відключення лише 30.05.2022 не є доказом того, що в період з 03.03.2022 до цієї дати позивач отримував оплачуваний корисний результат послуги.
Окремої оцінки потребують акти наданих послуг, на які посилався відповідач.
За пунктом 6.8 договору надання оператором ГРМ послуги непобутовому споживачу має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг.
Кодекс газорозподільних систем також передбачає, що оператор ГРМ направляє непобутовому споживачу акти наданих послуг за звітний період, а споживач повинен їх підписати або надати мотивовану відмову; за наявності розбіжностей вони підлягають урегулюванню в установленому порядку. До вирішення спірних питань сума до сплати визначається відповідно до даних оператора ГРМ.
Таким чином, колегія суддів не виходить із того, що відсутність підпису споживача на акті автоматично та безумовно означає ненадання послуги.
Такий висновок був би надмірно формальним, оскільки нормативне регулювання прямо допускає виникнення спору щодо акта і передбачає механізм його врегулювання.
Водночас у цій справі значення має конкретна хронологія оформлення відповідних документів.
Лише листом № 690-Сл-16192-1223 від 27.12.2023 АТ «Запоріжгаз» направило ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» для підписання акти наданих послуг з розподілу природного газу за січень травень 2022 року та акти приймання-передачі природного газу за січень-квітень 2022 року.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 у цій справі також установив, що зазначеним листом відповідач запропонував позивачеві підписати акти, зокрема за березень 2022 року, а ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» листом № 0104 від 04.01.2024 повідомило про відмову від їх підписання, посилаючись на відсутність факту надання спірної послуги.
Таким чином, у матеріалах справи відсутній двосторонній акт, яким ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» без застережень підтвердило б отримання послуги за спірний період після 03.03.2022.
При цьому сам факт направлення оператором акта для підписання не є тотожним установленню факту надання послуги, особливо коли споживач прямо та послідовно заперечив відповідну обставину.
Доказове значення цих актів додатково оцінюється з урахуванням того, що вони були пред`явлені позивачу для підписання значно пізніше за відповідні звітні періоди та після того, як між сторонами вже виник спір щодо повернення попередньої оплати.
Це не робить їх недопустимими доказами, але виключає можливість надання їм самостійної переваги над іншими доказами лише внаслідок того, що вони складені оператором ГРМ.
Так само рахунки, направлені відповідачем, підтверджують здійснення ним нарахування, але рахунок як розрахунковий документ сам по собі не підтверджує факту фактичного отримання споживачем послуги, якщо саме ця обставина є предметом спору.
Колегія суддів також ураховує, що в апеляційній скарзі, наполягаючи на повному наданні послуги, АТ «Запоріжгаз» концентрує свою аргументацію переважно на нормативній конструкції цілодобового доступу, річної замовленої потужності, підтриманні тиску та технічному стані газорозподільної системи.
Водночас апелянт не посилається на конкретні первинні дані комерційного обліку, показники вузла обліку або інші індивідуалізовані технічні відомості, які б підтверджували фізичне переміщення природного газу до об`єкта ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» саме після 03.03.2022.
Однак навіть наявність таких відомостей потребувала б оцінки з огляду на встановлену Верховним Судом законодавчу заборону фізичної доставки газу на відповідну територію.
Особливого доказового значення набуває також поведінка позивача після виникнення спору.
ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» не лише під час судового розгляду вперше заявило про ненадання послуги.
Ще листом № 0621 від 21.06.2022 воно повідомило відповідача про зупинення споживання та поставило питання про повернення попередньої оплати, а в подальшому повторило відповідну вимогу листами від 03.02.2023 та 01.12.2023.
Ці документи не доводять ненадання послуги самі по собі, оскільки також виходять від заінтересованої сторони.
Проте вони свідчать про послідовність позиції позивача та спростовують можливий висновок про те, що заперечення щодо отримання послуг виникли лише після пред`явлення актів або вже в межах судового процесу.
При оцінці всієї сукупності доказів колегія суддів не вважає за необхідне будувати висновок виключно на частині другій статті 74 ГПК України та вважати ненадання послуги встановленим лише тому, що відповідач нібито не надав певного доказу.
Такий підхід фактично наближався б до неприпустимої концепції «негативного доказу».
Натомість висновок ґрунтується на зіставленні всієї доказової сукупності.
З боку позивача та об`єктивних джерел підтверджено: авансову оплату послуг за березень 2022 року; зупинення виробничої діяльності з початком воєнних дій; тимчасову окупацію Пологівської міської територіальної громади саме з 03.03.2022; існування з цієї дати законодавчої заборони фізичної доставки природного газу до об`єкта позивача, що вже встановлено Верховним Судом у цій справі; наявність сертифіката про форс-мажорні обставини щодо виконання позивачем договору з 03.03.2022; неодноразове звернення позивача з вимогами про повернення передплати; відмову позивача від підписання запропонованих відповідачем актів у зв`язку із запереченням факту надання послуги; неповернення відповідачем спірної суми.
Натомість докази, на які посилається АТ «Запоріжгаз», підтверджують передусім: формальне збереження фізичного приєднання об`єкта до системи до 30.05.2022 за даними самого оператора; виконання оператором загальносистемних функцій щодо підтримання газорозподільної системи; здійснення ним нарахувань; складання та подальше направлення позивачу актів, які останній не підписав.
Друга група доказів не переважує першу щодо ключового питання спору можливості отримання позивачем оплачуваної послуги з розподілу природного газу після 03.03.2022.
Особливо з урахуванням того, що законодавча неможливість фізичної доставки газу з цієї дати вже встановлена постановою Верховного Суду від 18.03.2026 і не може бути спростована самим лише фактом технічного приєднання об`єкта.
Таким чином, застосовуючи стандарт вірогідності доказів, передбачений статтею 79 ГПК України, колегія суддів доходить висновку, що сукупність доказів на підтвердження обставин, з яких виходив суд першої інстанції щодо спірного періоду, є більш переконливою, ніж докази та доводи АТ «Запоріжгаз» на підтвердження повного надання послуги протягом усього березня 2022 року.
При цьому такий висновок не ґрунтується ані виключно на відсутності підписаного акта, ані виключно на наказі позивача про зупинення виробництва, ані виключно на сертифікаті про форс-мажор.
Він є результатом сукупної оцінки всіх встановлених обставин і доказів, центральне місце серед яких має об`єктивний факт окупації, відповідна законодавча заборона та обов`язковий висновок Верховного Суду про неможливість фізичної доставки природного газу позивачу з 03.03.2022.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильну оцінку судом першої інстанції доказів у тій частині, яка має вирішальне значення для спору, та не спростовують встановленої судом обставини ненадання позивачу оплаченої послуги за період, охоплений зменшеними позовними вимогами.
Підсумовуючи наведене та перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до статті 269 ГПК України, колегія суддів доходить висновку, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» не доведено наявності передбачених процесуальним законом підстав для скасування або зміни рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами, з наданням оцінки аргументам учасників справи. Частина четверта цієї статті зобов`язує суд при виборі та застосуванні норми права враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. 
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів установила, що суд першої інстанції під час нового розгляду справи належним чином урахував обов`язкові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2026 у справі № 908/157/24, у зв`язку з якими були скасовані попередні рішення Господарського суду Запорізької області від 12.04.2024 та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2024.
Зокрема, місцевий господарський суд правильно виходив із установленого Верховним Судом правового значення тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади з 03.03.2022 та дії з цієї дати заборони на постачання природного газу до об`єкта позивача, що виключало можливість надання відповідачем послуги з розподілу в частині фізичного переміщення природного газу до межі балансової належності відповідного об`єкта.
Водночас під час нового розгляду суд першої інстанції не обмежився механічним відтворенням правових висновків касаційного суду, а дослідив ті обставини, необхідність з`ясування яких стала підставою для передачі справи на новий розгляд.
Зокрема, після зменшення ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» розміру позовних вимог предметом спору стало повернення тієї частини передплати, яка припадає на період з 03.03.2022 по 31.03.2022, тоді як частину платежу за 01 та 02 березня 2022 року позивач до стягнення більше не заявляв. 
Судом також встановлено обставину зміни місцезнаходження ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» на підконтрольну Україні територію, яку Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 окремо вказав як таку, що підлягала з`ясуванню під час нового розгляду. З 26.06.2025 місцезнаходженням товариства є м. Запоріжжя, пров. Покровський, буд. 14, у зв`язку з чим відсутня законодавча перешкода для переказу позивачу присуджених коштів. 
Стосовно основних доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що частина з них ґрунтується на правильному викладенні загальних положень нормативного регулювання відносин з розподілу природного газу, однак із цих положень апелянт робить висновки, які не враховують конкретних обставин цієї справи та обов`язкових висновків Верховного Суду.
Так, колегія суддів погодилася з тим, що постачання та розподіл природного газу є різними видами діяльності, що послуга розподілу має комплексний характер та включає забезпечення доступу до газорозподільної системи, а її місячна вартість визначається виходячи з 1/12 річної замовленої потужності, а не з фактичної кількості природного газу, спожитого у поточному місяці.
Разом із тим правильність цих загальних положень не спростовує встановленої саме у цій справі обставини, що починаючи з 03.03.2022 законодавчо була виключена можливість фізичної доставки природного газу до об`єкта позивача.
Тому довід апелянта про те, що відсутність фактичного споживання газу сама по собі не припиняє обов`язку сплачувати за річну замовлену потужність, не стосується визначальної причини виникнення спору.
Підставою для повернення коштів є не добровільне неспоживання позивачем природного газу при збереженні можливості його отримувати, а незалежна від волі сторін законодавча неможливість досягнення передбаченого договором результату послуги з 03.03.2022.
Не спростовує висновків місцевого господарського суду й посилання АТ «Запоріжгаз» на збереження фізичного приєднання об`єкта до газорозподільної системи до 30.05.2022.
Як встановлено під час апеляційного перегляду, технічне приєднання об`єкта та правова можливість реально скористатися таким приєднанням для отримання природного газу є різними обставинами. Із 03.03.2022 фізичне підключення не створювало для позивача можливості законно отримувати природний газ на об`єкті у м. Пологи.
Так само відхиляються доводи апелянта щодо безумовного застосування пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ.
Загальне правило про те, що припинення або обмеження розподілу не звільняє споживача від оплати, не може застосовуватися ізольовано від спеціальної законодавчої заборони, встановленої щодо тимчасово окупованої території.
Правило про оплату повного календарного місяця прямо пов`язане Кодексом із розірванням договору або вилученням об`єкта із заяви-приєднання та саме по собі не встановлює правових наслідків для іншої ситуації виникнення протягом місяця імперативної законодавчої заборони фізичної доставки природного газу.
Колегія суддів також не встановила підстав для задоволення доводу апелянта про те, що попередньо сплачена за березень 2022 року сума 86 176, 46 грн є безумовно належною оператору ГРМ лише через її визначення виходячи з річної замовленої потужності.
Умови пункту 6.6 договору прямо передбачають попередній характер такого платежу, здійснення після завершення звітного місяця остаточного розрахунку за надані послуги та можливість повернення переплати на письмову вимогу споживача.
Матеріали справи підтверджують, що позивач неодноразово заявляв відповідачу вимоги про повернення спірної передплати, однак відповідні кошти повернуті не були. 
Не знайшли підтвердження і твердження апелянта про неправомірність розрахунку суми 80 616,69 грн пропорційно 29 дням березня 2022 року.
Колегія суддів врахувала, що сам Верховний Суд у постанові від 18.03.2026 звернув увагу на необхідність з`ясування можливості визначення вартості послуги за ту частину березня, коли м. Пологи ще не перебувало в тимчасовій окупації.
Здійснений місцевим судом розрахунок не змінює встановленого НКРЕКП тарифу, не змінює величини річної замовленої потужності та не встановлює нового способу тарифоутворення.
Вихідною величиною залишається саме визначена оператором місячна вартість 86 176,46 грн, а застосування співвідношення 29/31 є способом визначення тієї частини вже сплаченого авансу, яка припадає на період законодавчої неможливості надання відповідної послуги.
Тому довід про перебрання судом на себе дискреційних повноважень НКРЕКП є необґрунтованим.
Апеляційний суд також перевірив правильність оцінки доказів місцевим господарським судом.
Надані АТ «Запоріжгаз» документи підтверджують його позицію щодо формального збереження приєднання об`єкта до газорозподільної системи, здійснення нарахувань та складання оператором відповідних актів.
Однак ці документи у сукупності з іншими матеріалами справи не спростовують законодавчої неможливості фізичної доставки природного газу з 03.03.2022 та не доводять отримання ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» у спірний період того корисного результату послуги, за який була здійснена попередня оплата.
При цьому висновок про ненадання послуги не ґрунтується лише на відсутності підписаного позивачем акта, на наказі про зупинення виробництва чи на сертифікаті про форс-мажорні обставини, а є наслідком сукупної оцінки всіх доказів за правилами статей 74, 79 та 86 ГПК України.
Таким чином, апеляційна скарга фактично не спростовує визначальних висновків суду першої інстанції, а значною мірою пропонує повернутися до правового підходу, покладеного в основу рішення від 12.04.2024 та постанови від 22.07.2024, які були скасовані Верховним Судом.
Повторне посилання на чинність договору, фізичне підключення об`єкта, річну замовлену потужність та відсутність розірвання договору без урахування встановленої з 03.03.2022 законодавчої заборони не усуває тих недоліків попереднього підходу, на які прямо звернув увагу суд касаційної інстанції.
Колегія суддів також враховує, що судове рішення не зобов`язане містити окрему відповідь на кожне формулювання або кожний допоміжний аргумент сторони, якщо суд належним чином розглянув усі вирішальні для результату спору питання.
У цій справі всі істотні доводи апеляційної скарги щодо правової природи послуги розподілу, річної замовленої потужності, пункту 9 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ, авансового характеру платежу, календарного місяця як розрахункового періоду та пропорційного визначення спірної суми отримали оцінку суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Статтею 277 ГПК України до підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення чи зміни рішення віднесено, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, які суд визнав установленими; невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За результатами апеляційного перегляду таких обставин колегією суддів не встановлено.
Суд першої інстанції з`ясував обставини, які мали значення для правильного вирішення спору після його направлення на новий розгляд, надав оцінку доказам сторін, урахував обов`язкові висновки Верховного Суду від 18.03.2026 та правильно застосував до встановлених правовідносин норми матеріального права.
Доводи АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» не спростовують висновку Господарського суду Запорізької області про наявність підстав для повернення ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» 80 616,69 грн попередньої оплати за період з 03.03.2022 по 31.03.2022 та не свідчать про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що Господарський суд Запорізької області при новому розгляді справи повно та належним чином установив обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, дослідив наявні у матеріалах справи докази, надав їм оцінку у сукупності та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
При цьому судом враховано обов`язкові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2026 у справі № 908/157/24, зокрема щодо правових наслідків тимчасової окупації Пологівської міської територіальної громади з 03.03.2022, дії з цієї дати законодавчої заборони на постачання природного газу до об`єкта позивача та неможливості надання відповідачем послуги з розподілу в частині фізичного переміщення природного газу до відповідного об`єкта.
Під час нового розгляду також належним чином враховано, що така законодавча заборона виникла не з першого дня березня 2022 року, а з 03.03.2022, у зв`язку з чим ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» зменшило розмір позовних вимог та виключило з них частину попередньої оплати, яка припадає на 01 та 02 березня 2022 року.
Доводи апеляційної скарги щодо комплексного характеру послуги з розподілу природного газу, забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи, визначення місячної вартості послуги виходячи з 1/12 річної замовленої потужності та незалежності такого розрахунку від фактичного обсягу споживання газу у поточному місяці не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Такі доводи характеризують загальний нормативний механізм функціонування відносин із розподілу природного газу, проте не враховують визначальної для цієї справи обставини виникнення з 03.03.2022 імперативної законодавчої заборони фізичної доставки природного газу на тимчасово окуповану територію.
Не є підставою для скасування оскаржуваного рішення і посилання скаржника на пункт 9 глави 6 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, оскільки встановлене цією нормою загальне правило про збереження обов`язку оплати у разі припинення або обмеження розподілу природного газу не може тлумачитися без урахування спеціальної законодавчої заборони, яка діяла щодо об`єкта позивача у спірний період.
Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо правової природи сплачених позивачем 86 176,46 грн як попередньої оплати за послуги розподілу природного газу за березень 2022 року. Установлений договором механізм попередньої оплати не виключає проведення після завершення розрахункового періоду остаточного розрахунку за надані послуги та повернення утвореної переплати на письмову вимогу споживача.
Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок, колегія суддів не встановила підстав вважати необґрунтованим визначення суми, що припадає на період з 03.03.2022 по 31.03.2022, у розмірі 80 616,69 грн.
Визначення цієї суми пропорційно 29 календарним дням не змінює встановленого Регулятором тарифу, величини річної замовленої потужності чи місячної вартості послуги, а є способом визначення частини попередньо сплачених коштів, що припадає на період, протягом якого надання послуги у відповідній частині було законодавчо неможливим.
Тому твердження апелянта про перебрання судом першої інстанції на себе дискреційних повноважень НКРЕКП є безпідставним.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують установлених судом першої інстанції обставин та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке відповідно до статті 277 ГПК України могло б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. Чинна редакція ГПК України передбачає залишення рішення без змін саме за умови дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про незаконність або необґрунтованість рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 та не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» 80 616,69 грн попередньої оплати за розподіл природного газу.
За таких обставин апеляційна скарга АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
За змістом частини першої статті 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною чотирнадцятою цієї статті передбачено, що у разі зміни судом апеляційної чи касаційної інстанції рішення або ухвалення нового рішення такий суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами нового розгляду Господарський суд Запорізької області рішенням від 11.06.2026 задовольнив позов ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» та здійснив розподіл судових витрат, стягнувши з АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на користь позивача 10 900,80 грн витрат зі сплати судового збору. До зазначеної суми увійшли 2 422,40 грн судового збору за подання позовної заяви, 3 633,60 грн за подання позивачем апеляційної скарги під час первісного розгляду справи та 4 844,80 грн за подання касаційної скарги. 
Такий розподіл зумовлений тим, що постановою Верховного Суду від 18.03.2026 попередні судові рішення було скасовано з передачею справи на новий розгляд, а розподіл судових витрат касаційним судом тоді не здійснювався. За результатами нового розгляду позов задоволено, у зв`язку з чим місцевий господарський суд поклав понесені позивачем судові витрати, у тому числі витрати на попереднє апеляційне та касаційне оскарження, на відповідача. 
Оскільки за результатами цього апеляційного перегляду колегія суддів не встановила підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026, відсутні й підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат у сумі 10 900, 80 грн.
Щодо судових витрат, понесених безпосередньо у цьому апеляційному провадженні, колегія суддів зазначає таке.
За подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 3773 від 27.07.2026, поданою скаржником разом із заявою про усунення недоліків апеляційної скарги. 
Оскільки апеляційна скарга АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишається без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, витрати скаржника зі сплати судового збору за подання цієї апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» та відшкодуванню за рахунок ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» не підлягають.
Відповідно, заявлена в апеляційній скарзі вимога про покладення судових витрат на ТОВ «НАДРА ПРИАЗОВ`Я» задоволенню не підлягає.
Таким чином, розподіл судових витрат, здійснений рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026, залишається без змін, а судовий збір у сумі 3 633,60 грн, сплачений АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» за подання апеляційної скарги, покладається на скаржника.
Керуючись статтею 129, статтями 269, 270, пунктом 1 частини першої статті 275, статтями 276, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Поновити дію рішення Господарського суду Запорізької області від 11.06.2026 у справі № 908/157/24, зупинену ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.07.2026.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами «а»–«г» пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. У разі наявності таких випадків касаційна скарга подається у строк та порядку, встановлених статтями 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя С.В. Вінніков