Справа №577/6859/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2110/26 	
Категорія - 76 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів: Щербаченко М.В., Нестеренка М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
у присутності: 
представника позивача – ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника відповідача – адвоката Мельник Ксенії Олександрівни (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року, ухвалене у м. Конотоп, у складі судді Гетьмана В.В., повне рішення складено 06 січня 2026 року, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення невиплачених при звільненні одноразової матеріальної допомоги, додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової винагороди з нагоди ювілею та (або) досягнення пенсійного віку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
17 листопада 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаною позовною заявою, яку обґрунтувала такими обставинами.
Пропрацювавши на посаді оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» філії «УЗ «Вагон-сервіс» АТ «Українська залізниця» 43 роки, 17 квітня 2025 року вона звільнилася за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП України.
У порушення вимог статті 116 КЗпП України відповідач не провів із нею остаточного розрахунку в день звільнення, оскільки не виплатив кошти, гарантовані колективним договором, який закріплює соціальні гарантії та пільги, зокрема і для тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. 
Зазначала, що при звільненні мала право на виплати, які визначені трудовим законодавством та колективним договором (пункти 3.9, 3.14, 8.13) та входять до структури заробітної плати, а саме:
одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію (абзац перший пункту 8.13) у розмірі 66 227,65 грн, що становить п`ять середньомісячних заробітків позивачки (13 245,53 грн х 5); 
додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 40 років (абзац другий пункту 8.13) у розмірі 66 227,65 грн, що становить п`ять середньомісячних заробітків позивачки (13 245,53 грн х 5);
матеріальну допомогу на оздоровлення (пункт 3.9) за 2023 рік у сумі 16 104 грн та за 2024 рік у сумі 18 168 грн, у загальному розмірі 34 272 грн;
грошову винагороду з нагоди ювілею та (або) досягнення пенсійного віку (пункт 3.14) у розмірі 7328,67 грн, оскільки 05 червня 2024 року їй виповнилося 60 років.
Посилаючись на положення статті 117 КЗпП України, доводила наявність підстав для стягнення з товариства середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 153 819 грн за 180 робочих днів при середньоденній заробітній платі 854,55 грн. 
Просила стягнути з відповідача на свою користь вказані суми коштів.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмеження будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та державними гарантіями, встановленими законодавством, незалежно від того, чи були такі виплати нараховані роботодавцем.
Разом із тим суд зазначив, що заявлені позивачкою вимоги стосуються стягнення матеріальної допомоги, грошової винагороди з нагоди ювілею та грошової винагороди за сумлінну працю на залізничному транспорті і вагомий особистий внесок у його розвиток, які, на думку суду, не належать до заробітної плати. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, визначеного статтею 233 КЗпП України.
Встановивши, що позивачка звернулася до суду 17 листопада 2025 року після спливу цього строку та не заявила клопотання про його поновлення відповідно до статті 234 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду
При цьому суд першої інстанції не надав оцінки тому, чи було порушене суб`єктивне право позивачки, а відмовив у задоволенні позову виключно у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріальна допомога на оздоровлення, матеріальна допомога при звільненні на пенсію та винагорода з нагоди ювілею не входять до структури заробітної плати. Відповідно до положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» та умов Колективного договору Експлуатаційно-ремонтного вагонного депо Конотоп (пункти 3.9, 3.14, 8.13), зазначені виплати є заохочувальними виплатами, що входять до структури заробітної плати. Аналогічний підхід закріплений і в Інструкції зі статистики заробітної плати, яка відносить до інших заохочувальних виплат одноразові винагороди та матеріальну допомогу систематичного характеру. Оскільки спір стосується стягнення всіх сум, що належали працівникові при звільненні, суд неправильно застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України, яка рішенням Конституційного Суду України визнана неконституційною в частині встановлення тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. 
Посилаючись на положення частини третьої статті 267 ЦК України за якою позовна давність застосовується виключно за заявою сторони у спорі, вказуючи про відсутність у матеріалах справи такої заяви відповідача, а також відсутність будь-яких посилань на сплив позовної давності у відзиві на позов, доводить відсутність правових підстав для застосовування її судом з власної ініціативи.
Зазначає, що колективний договір є обов`язковим для сторін і визначає умови оплати праці, зокрема підстави та розміри спірних виплат, а тому відповідач не мав права в односторонньому порядку призупиняти чи змінювати виплати, передбачені колективним договором, шляхом прийняття протокольних рішень або наказів, без внесення змін до самого колективного договору у порядку, визначеному Законом України «Про колективні договори і угоди». Матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проводив конференцію трудового колективу, не погоджував зміни із профспілкою, не здійснював повідомної реєстрації змін та не повідомляв працівників про їх внесення. Звертає увагу, що відповідно до статті 9 КЗпП України умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством, є недійсними.
Вказує, що правова позиція позивача узгоджується з висновками Верховного Суду, зокрема у справі № 211/7338/23, якою підтверджено незаконність одностороннього призупинення АТ «Українська залізниця» виплат, передбачених колективними договорами, без внесення відповідних змін у встановленому законом порядку. Аналогічні правові висновки викладені й у низці інших судових рішень щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги при звільненні на пенсію та винагород до ювілею з АТ «Українська залізниця». 
02 липня 2026 року від ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі, які за своїм змістом є доповненням до апеляційної скарги, та за змістом статей 354, 364 ЦПК України можуть бути подані протягом строку на апеляційне оскарження. Тому на виконання статті 126 ЦПК України такі пояснення слід залишити без розгляду.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Вказує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду, який обчислюється не з моменту, коли працівник дізнався про порушення права, а з дня отримання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Ці строки застосовуються судом незалежно від заяви сторін, не перериваються та не зупиняються. Отже, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку звернення до суду з власної ініціативи.
Позивачка отримала копію наказу про звільнення 09 квітня 2025 року, який містив інформацію про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Саме з цієї дати вона знала про можливе порушення своїх прав. Додатково повідомлення про відповідні суми було отримано 17 квітня 2025 року. Отже, тримісячний строк звернення до суду сплив 18 липня 2025 року, тоді як позовну заяву подано лише 17 листопада 2025 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.
До відзиву на апеляційну скаргу додано копії повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_2 при звільненні суми від 17 квітня 2025 року, яке в графі отримувача містить підпис та дату – 17 квітня 2025 року, а також наказу про її звільнення 09 квітня 2025 року (а.с. 78, 79).
Пояснення учасників справи в судовому засіданні
Представник позивача Федоренко В.Г. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Зазначив, що із повідомленням про нараховані та виплачені працівникові при звільненні суми позивач ознайомилася у день звільнення, однак про порушення своїх прав дізналася лише згодом.
Представник відповідача адвокат Мельник К.О. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Наказом від 01 червня 2024 року №11/в «Про нагородження» ОСОБА_2 за багаторічну сумлінну працю на залізничному транспорті, відповідальне відношення до виконання посадових обов`язків, професійну майстерність та наполегливість, проявлений професіоналізм та творчу ініціативу в роботі, з нагоди 60-річчя від дня народження, відповідно до п. 3.14 колективного договору наказано виплатити грошову винагороду у розмірі місячного посадового окладу (а.с. 11). 
Наказом від 09 квітня 2025 року № 27/ОС «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено 17 квітня 2025 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП. 
Цим наказом постановлено компенсувати за невикористані дні основної відпустки та передбачені види додаткової відпустки, виплатити одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів), додаткову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків (посадових окладів), що передбачено колективним договором виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки, р. 8 п. 8.13 (стаж роботи в галузі складає 43 роки 7 місяців 19 днів) та матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб за 2023 рік та 2024 рік, що передбачено колективним договором виробничого підрозділу експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп на 2001-2005 роки, пролонгованим на 2006-2025 роки, після отримання окремого рішення керівництва АТ «Урзалізниця (а.с. 10).  
09 квітня 2025 року ОСОБА_2 ознайомилася із наказом про звільнення, що засвідчила власноручним підписом. 
Згідно із повідомленням виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» філії «УЗ «Вагон-сервіс» про нараховані та виплачені працівникові при звільненні суми від 17 квітня 2025 року ОСОБА_2 було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 26 327,19 грн. Водночас матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_2 зазначеного повідомлення (а.с. 13).
Відповідно до довідки виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за 12 місяців (квітень 2024 року – березень 2025 року) становить 854,55 грн (а.с. 12).
У 2001 році між адміністрацією виробничого підрозділу «Експлуатаційно-ремонтне вагонне депо Конотоп» та профспілковим комітетом укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2025 роки зі змінами і доповненнями (а.с. 16-18).
Вказаний Колективний договір передбачає наступне:
пункт 3.9 - надання працівникам депо, один раз на рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяви;
пункт 3.14 - працівника вагонного депо з нагоди ювілею (50, 60 та 70 років) та (або) досягнення пенсійного віку (в т.ч. на пільгових умовах) виплачувати грошову винагороду в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки);
пункт 8.13 - при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі 5 середньомісячних заробітків, а працівникам, які були прийняті на роботу після прийняття даної норми колдоговору (з 15 травня 2007 року), цю допомогу надавати в залежності від стажу роботи на залізничному транспорті, зокрема, більше 15 років – 5 середньомісячних заробітків.
У разі звільненні працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі в галузі, зокрема, для жінок при стажі понад 35 років – 5 середньомісячних заробітків. 
Підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» визначено, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (а.с. 30).
Листом від 06 вересня за №Ц-3-91/1459/ЦПроф/30-22 за підписом голови правління АТ «Укрзалізниця» та професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, повідомлено всіх керівників АТ «Укрзалізниця, що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити вищевказане рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить (а.с. 31).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Вбачається, що відповідач не заперечує права позивачки на отримання спірних матеріальних допомог та їх розміру, однак вважає правомірним відтермінування їх виплати як тимчасовий захід, зумовлений збройною агресією, з метою забезпечення сталої діяльності товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній до 13 вересня 2025 року) на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору могла бути зупинена за ініціативою роботодавця.
На обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», яким було призупинено виплату матеріальної допомоги, передбаченої галузевими угодами та колективними договорами.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому відповідно до статті 58 Конституції України його положення не могли бути застосовані при прийнятті зазначеного рішення правління від 14 березня 2022 року.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким визнано незаконним і скасовано підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення № Ц-54/31 у частині призупинення додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги.
Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку про те, що відповідач, усупереч вимогам Закону України «Про колективні договори і угоди», не ініціював внесення змін до колективних договорів у встановленому законом порядку, тоді як призупинення чи зміна строків виплати матеріальної допомоги могли бути здійснені лише за взаємною згодою сторін, а не в односторонньому порядку.
За таких обставин підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31, який визнано незаконним і скасовано судовим рішенням, що набрало законної сили, не може бути підставою для відтермінування виплати позивачці спірних матеріальних допомог.
Інших рішень відповідача про зупинення дії положень Колективного договору в частині виплати одноразової та додаткової матеріальної допомоги матеріали справи не містять. За таких обставин підстав для незастосування положень Колективного договору, які передбачають їх виплату, суд не вбачає.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що під належними звільненому працівникові сумами слід розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на день звільнення відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, установлених законодавством.
Отже, положення статті 116 КЗпП України покладають на роботодавця обов`язок у день звільнення провести з працівником повний розрахунок та виплатити всі належні йому суми, право на отримання яких передбачено не лише законодавством, а й колективним договором та іншими локальними актами. При цьому зазначена норма не пов`язує обов`язок роботодавця провести остаточний розрахунок із належністю відповідних виплат до фонду оплати праці.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Таким чином, станом на день звільнення ОСОБА_2 відповідно до Колективного договору мала право на отримання одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 66 227,65 грн (13 245,53 грн ? 5), додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті понад 40 років у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 66 227,65 грн (13 245,53 грн ? 5), матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у сумі 16 104 грн (6 ? 2 684 грн) та за 2024 рік у сумі 18 168 грн (6 ? 3 028 грн), усього 34 272 грн, а також грошової винагороди з нагоди ювілею та досягнення пенсійного віку в розмірі 7328,67 грн.
Встановлені та досліджені судом обставини дають підстави для висновку про порушення роботодавцем положень статей 47, 116, 117 КЗпП України та обґрунтованість позовних вимог і в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк із дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, – у тримісячний строк із дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).
Справа, яка переглядається, належить до трудових спорів про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк звернення до суду з вимогами, що ґрунтуються на статті 116 КЗпП України, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з моментом, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються та не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116 КЗпП України), минуло не більше одного року.
Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються лише у разі, якщо суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, однак строк звернення до суду пропущено, а підстав для його поновлення немає. Якщо ж право або охоронюваний законом інтерес особи не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
Однак суд першої інстанції, дійшовши висновку про пропуск позивачкою строку звернення до суду, не надав оцінки тому, чи було порушене її суб`єктивне право, та відмовив у задоволенні позову виключно з підстав пропуску строку звернення до суду.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що початок перебігу тримісячного строку звернення до суду пов`язується із моментом, коли працівник набув достовірної та документально підтвердженої інформації про розмір і характер нарахованих та виплачених їй сум. Така інформація доводиться до працівника шляхом вручення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Саме дата вручення такого повідомлення є юридичним фактом, з яким закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду.
Наявне в матеріалах справи повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (а.с. 13) не містить відомостей про дату його отримання позивачкою, оскільки у відповідній графі відсутні дата вручення такого повідомлення та її підпис про його одержання.
Однак у судовому засіданні представник позивачки вказав, що із повідомленням про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні ОСОБА_2 ознайомилася у день звільнення, тобто 17 квітня 2025 року.
Звертаючись із позовом, сторона позивача не просила суд поновити строк для звернення до суду.
Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Таким чином, тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про стягнення належних при звільненні сум сплинув 17 липня 2025 року, тоді як позовну заяву подано лише 17 листопада 2025 року, тобто з пропуском установленого законом строку на 123 дні.
Верховний Суд у постанові від 25 червня 2026 року у справі № 520/25416/25 зазначив, що у спорах про виплату всіх сум, належних працівникові при звільненні, перебіг тримісячного строку звернення до суду, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України, починається з дня отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Водночас відсутність у такому документі повної інформації про механізм нарахування окремих складових грошового забезпечення не означає, що перебіг цього строку не обмежений часом і розпочинається лише після отримання відповіді на адвокатський запит чи інший інформаційний запит. Особа повинна діяти добросовісно та активно реалізовувати своє право на судовий захист, а час, необхідний для отримання додаткової інформації, включається до загального тримісячного строку звернення до суду. Зазначене не надає особі права протягом необмеженого часу не вчиняти жодних дій, а згодом, після направлення інформаційного запиту, фактично розпочинати новий тримісячний строк звернення до суду.
За таких обставин суд першої інстанції безпідставно пов`язав початок перебігу строку звернення до суду з ознайомленням позивачки з повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні, яке, на думку суду, відбулося одночасно з врученням наказу про звільнення. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не надав оцінки тому, чи було порушено суб`єктивне право позивачки.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги сторони позивача
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні, шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду в редакції цієї постанови.
Висновки суду щодо судових витрат
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із огляду на те, що апеляційний суд не змінює судового рішення по суті та не ухвалює нове рішення, підстави для перерозподілу судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції відсутні, а понесені стороною відповідача витрати в суді апеляційної інстанції покладаються на нього.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 15 липня 2026 року.

Головуючий -  	Д.В. Сізов	

Судді: М.В. Щербаченко 

М.В. Нестеренко