ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 466/1713/26 пров. № А/857/28148/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,
за участю секретаря судового засідання Березюка Д.О.,
позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Зима І.Є., 
час ухвалення рішення – 13:20:25,
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1984013 від 02.03.2026 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 березня 2026 року ним було здійснено виклик на лінію « 102» у зв`язку із погрозами вбивством з боку іншої особи – сусіда по гуртожитку, який у той час перебував у стані алкогольного сп`яніння. Однак після приїзду на виклик працівники патрульної поліції без належної перевірки обставин події склали щодо нього постанову про адміністративне правопорушення за завідомо неправдивий виклик спеціальних служб. Вказує, що виклик був обґрунтованим, подія погрози вбивством мала місце, тому відсутні підстави для притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім того, зазначає про неповне з`ясування обставин справи та прийняття передчасного рішення. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з аналізу долученого відповідачем відеозапису судом встановлено, що після прибуття працівників поліції за місцем виклику обстановка у гуртожитку була спокійною, ознак будь-якого конфлікту, який би супроводжувався погрозами вбивством чи іншими протиправними діями, не зафіксовано. На відеозаписі відсутні будь-які обставини, що свідчили б про наявність реальної загрози життю чи здоров`ю позивача. Крім того, з відеозапису слідує, що між мешканцями гуртожитку наявний тривалий побутовий конфлікт, який не носить характеру кримінального правопорушення чи події, що потребує негайного реагування спеціальних служб. Замість підтвердження факту погроз, позивач ставив питання щодо можливості «просто розійтись» без поїздки до відділку поліції, що свідчить про відсутність у нього впевненості у наявності події, про яку він повідомляв під час виклику. Такі обставини у своїй сукупності, на думку суду першої інстанції, свідчать про те, що повідомлена позивачем інформація не відповідала дійсності, а сам виклик поліції був здійснений без наявності об`єктивних підстав. Досліджені судом докази підтверджують відсутність події, про яку повідомляв позивач, що, у свою чергу, свідчить про наявність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП. Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, суд першої інстанції зазначив, що непослідовність пояснень позивача, відсутність будь-яких об`єктивних підтверджень викладених ним обставин, а також його поведінка під час спілкування з працівниками поліції дають підстави вважати, що позивач усвідомлював безпідставність свого виклику або, як мінімум, свідомо допускав відсутність реальних підстав для залучення поліції. З огляду на вказане, суд першої інстанції вказав, що у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки перебуванню його сусіда ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння та його агресивній поведінці в присутності поліцейських. Зауважує, що на наявному у матеріалах справи відеозаписі зафіксовано погрози з боку його сусіда та використання ним нецензурної лексики, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції. Вказує, що патрульні поліцейські пропонували йому або поїхати у відділок поліції для написання заяви, або скласти постанову про завідомо неправдивий виклик поліції. 
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що 02 березня 2026 року, близько 20 год. 35 хв., у м. Львові позивач здійснив виклик на спецлінію « 102», повідомивши про погрози вбивством йому невідомою особою, однак у ході перевірки ця інформація не підтвердилася, у зв`язку з чим відносно нього було винесено постанову за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. Зауважує, що працівники поліції діяли в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію», який покладає на поліцію обов`язок реагувати на заяви та повідомлення про правопорушення, а також виявляти причини та умови їх вчинення. 
В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, у своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.
Відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 02 березня 2026 року, ОСОБА_1 , що проживає у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , здійснив виклик на спеціальну лінію « 102» та повідомив, що його сусід, що також проживає з сім`єю в гуртожитку за вказаною адресою, ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, погрожує йому вбивством.
За результатами реагування працівниками поліції та перевірки зазначеної інформації, такі відомості не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим відносно позивача було прийнято постанову про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1984013 від 02.03.2026 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. 
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. 
Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕГА №1984013, від 02.03.2026 за твердженням відповідача відбулося через допущене позивачем здійснення завідомо неправдивого виклику спецслужб, а саме, поліції, повідомивши про факт погрози вбивством від сусіда, який свого підтвердження не знайшов.
Статтею 183 КУпАП передбачено, що завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Колегія судів зауважує, що диспозиція ст. 183 КУпАП передбачає об`єктивну сторону правопорушення – виклик представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає жодної необхідності.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає виїзду на місце виклику працівників цієї служби.
Склад адміністративного правопорушення, передбаченого статті 183 КУпАП, потребує умисної форми вини особи, коли, відповідно до положень статті 10 КУпАП, особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. 
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, зокрема, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справи і посилання на норму закону, яка передбачає відповідальність за це адміністративне правопорушення. Дотримання цих вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови в судовому порядку.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 513/899/16-а.
Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.
Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.
Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.
Посилання на належні та конкретні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.
Відповідно до статті 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Зі змісту позову слідує, що позивач здійснив виклик працівників поліції, оскільки до його кімнати в гуртожитку зайшов сусід, що перебував у стані алкогольного сп`яніння та погрожував йому вбивством.
На переконання колегії суддів відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що уповноваженими посадовими особами перед винесенням відносно позивача постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності було перевірено та надано оцінку усім обставинам, які зумовили позивача зателефонувати на лінію « 102».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що навіть у випадку, коли особа звертається із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина також не може сама по собі бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності без з`ясування умислу на подання неправдивої інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтями 245-246 КУпАП встановлено, що завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її з точною відповідністю з законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
На підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення представником відповідача разом із відзивом на позовну заяву на адресу суду першої інстанції надіслано відеозаписи із камери нагрудних відеореєстраторів поліцейських, що містяться на DVD-R диску.
Судом першої інстанції з вказаних відеозаписів встановлено, що після прибуття працівників поліції за місцем виклику обстановка у гуртожитку була спокійною, ознак будь-якого конфлікту, який би супроводжувався погрозами вбивством чи іншими протиправними діями, не зафіксовано. На відеозаписі відсутні будь-які обставини, що свідчили б про наявність реальної загрози життю чи здоров`ю позивача.
Однак, колегія суддів не погоджується із вказаною оцінкою відеозапису суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції шляхом перегляду вказаних відеозаписів, патрульні поліцейські здійснювали опитування ОСОБА_1 та його сусіда ОСОБА_2 щодо обставин та передумов здійснення телефонного дзвінка на лінію « 102». На відеозаписах помітно, що позивач перебував у схвильованому стані, пояснював, що у той момент відчував небезпеку для свого здоров`я та життя, тому вважав за необхідне викликати поліцію. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відсутні підстави вважати, що повідомляючи вказану інформацію поліції, позивач усвідомлював, що вона є неправдивою, і просто бажав факту виїзду на місце виклику працівників поліції.
Суд першої інстанції не надав жодної оцінки перебуванню сусіда позивача ( ОСОБА_4 ) у стані алкогольного сп`яніння та його агресивній поведінці в присутності поліцейських. 
Колегія суддів зауважує, що на наявному відеозаписі чітко зафіксовано нові словесні погрози позивачу вбивством з боку його сусіда та використання сусідом нецензурної лексики, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції.
При цьому, пояснення щодо обставин події патрульні поліцейські відбирали в інших сусідів позивача, які також перебували у стані алкогольного сп`яніння
Щодо оцінки судом першої інстанції поведінки позивача на вказаному відеозаписі, колегія суддів не погоджується із оцінкою того, що позивач надавав непослідовні та суперечливі пояснення. Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач чітко та зрозуміло відповідав на поставлені питання, які неодноразово повторювались, підтверджував, що на момент дзвінка в поліцію він відчував небезпеку для свого життя.
Натомість, дії працівників патрульної поліції були спрямовані насамперед на документальне завершення їх виїзду на виклик, та не були співмірними із ситуацією, що склалась, ними жодним чином не відреаговано на нові погрози позивачу, які були здійснені безпосередньо в їх присутності та зафіксовані на відеозаписі.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що долучений до матеріалів справи відеозапис не підтверджує факту наявності у позивача прямого умислу на вчинення завідомо неправдивого виклику працівників поліції, що свідчить про формальне прийняття посадовою особою постанови, без урахування всіх обставин справи.
Інших доказів на спростування встановлених судом апеляційної інстанції обставин матеріали справи не містять.
При цьому, як зазначалось вище, сама по собі постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення не дає підстав стверджувати про вчинення позивачем інкримінованого їй правопорушення.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1984013 від 02 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП слід скасувати та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Поряд з тим, частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом апеляційної інстанції враховано, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у сумі 665,60 грн.
Також при поданні апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у сумі 900,98 грн та 100 грн (всього 1000,98 грн).
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги, та який підлягає відшкодуванню є меншим.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2026 року становить 3328 грн. 
Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становить 665 грн 60 коп. (3328*0,2 = 665,60). 
Частиною 2 статті 4 Закону «Про судовий збір» визначено ставки судового збору, відповідно до якої за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами сплачується 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 998 грн 40 коп. (665,60*1,5=998,40).
Натомість, решта сплаченої позивачем за подання позовної заяви суми (1000,98-998,40=2,58 грн) є надміру сплаченим судовим збором, який може бути повернуто за клопотанням особи, яка його сплатила у порядку статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції 1664 грн судового збору.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2026 року у справі № 466/1713/26 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 1984013 від 02 березня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 183 КУпАП скасувати та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (вул. Перфецького, 19, м. Львів, 79053, ЄДРПОУ 40108646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1664 грн (одна тисяча шістсот шістдесят чотири гривні).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська