ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.08.2026 | Справа № 910/2693/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи
За позовом Релігійної організації "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" (вул. Шевченка, 33а, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область, 16511; ідентифікаційний код 25851390)
до 1) Національного історико-культурного заповідника "Гетьманська столиця" (вул. Гетьманська, 74, м. Батурин, 16512, ідентифікаційний код 22814631) 
2) Міністерства культури України (вул. Івана Франка, 19, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 43220275)
про усунення перешкод у користуванні майном,

Представники учасників судового процесу:
Від позивача: Міліруд Є.О.
Від відповідача 1: Прокоф`єв Б.Р. 
Від відповідача 2: Олексієнко В.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Релігійна організація "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного історико-культурного заповідника "Гетьманська столиця" та Міністерства культури України, в якому просить суд: усунути перешкоди Релігійній організації "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" в користуванні майном, зокрема, пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря Національного історико-культурного заповідника "Гетьманська столиця" за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область, шляхом: 
- надання Міністерством культури України та Національним історико-культурним заповідником "Гетьманська столиця" постійного і безперешкодного доступу до пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, зокрема, Дзвіниці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758889574203), Келій з трапезною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758940874203), Спасо-Преображенської теплої церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758807674203) за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область; 
- видачі Національним історико-культурним заповідником "Гетьманська столиця" ключів від приміщень пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, а саме Дзвіниці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758889574203), Келій з трапезною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758940874203), Спасо-Преображенської теплої церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758807674203) за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 17.03.2026 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.
20.03.2026 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2693/26, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначити на 29.04.2026.
01.04.2026 через підсистему "Електронний суд" представником відповідача 1 подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (внесення РНОКПП / коду ЄДРПОУ до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи, в якій, серед іншого, заявник просив усі судові засідання, у тому числі, підготовче засідання, яке призначено на 29.04.2026 о 10:00 проводити за його участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.04.2026 заяву представника Національного історико-культурного заповідника "Гетьманська столиця" Прокоф`єва Богдана Івановича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
14.04.2026 через підсистему "Електронний суд" представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.
16.04.2026 через підсистему "Електронний суд" представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи.
У засідання суду 29.04.2026 з`явився представник відповідача 1.
Позивач та відповідач 2 участь своїх представників у засідання суду 29.04.2026 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2026 відкладено підготовче засідання на 27.05.2026.
У засіданні суду 27.05.2026 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.07.2026.
10.07.2026 через підсистему "Електронний суд" представником відповідача 2 подано заяву про участь у судовому засіданні 15.07.2026 о 11:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2026 у задоволенні заяви представника Міністерства культури України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 910/2693/26 відмовлено.
15.07.2026 через підсистему «Електронний суд» відповідачем-2 подано клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 15.07.2026 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 19.08.2026.
Позивач у судовому засіданні 19.08.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач 1,2 у засіданні суду 19.08.2026 проти задоволення позовних вимог заперечили та просили відмовити у їх задоволенні. 
19.08.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. 
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
30 травня 2000 року Державним комітетом України у справах релігії видано свідоцтво № 40 про реєстрацію статуту релігійної організації «Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української православної церкви» на території с. Осіч Чернігівської області. Ігуменею даного монастиря 17.04.2000 призначено монахиню Дорофею (Хохлову), що підтверджується випискою № 337 від 20.04.2000.
11 липня 2000 року Національний історико-культурний заповідник «Гетьманська столиця» (далі - заповідник) на підставі охоронних договорів передав Релігійній організації «Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви» (далі - монастир), наступні приміщення: Дзвіницю 1823-1825 р.р.; Тепла трапезна Преображенська церква-пам`ятник архітектури XVIII ст.; Келії з трапезною XVIII за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область. 
Розпорядженням голови Чернігівської обласної державної адміністрації Бутко М.П. за № 52 від 31.01.2001 «Про передачу культових споруд» вирішено передати пам`ятки архітектури XVIII-XIX ст. - Спасо-Преображенську церкву, дзвіницю, корпус келій Батуринського монастиря в с. Осіч Бахмацького району у безплатне тимчасове користування Батуринському Крупицькому Свято-Миколаївському жіночому монастирю Чернігівської єпархії Української Православної Церкви за місцем знаходження керівного органу: с. Осіч, Бахмацького району Чернігівської області. 
Позивач у позовній заяві зазначає, що після незначної реставрації корпусу келій монахині Миколо-Крупицького жіночого монастиря зареєстрували своє місце проживання за адресою пам`ятки архітектури за адресою АДРЕСА_1:
- ігуменя ОСОБА_5 (ОСОБА_4) ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована 13.09.2000;
- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована 22.02.2008;
- ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована 09.11.2004;
- ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована 15.01.2004.
20 квітня 2005 року між заповідником та монастирем було укладено договір № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю. Пунктом 6 договору № 2 передбачено, що користувач зобов`язується використовувати майно виключно: дзвіниця Спасо-Преображенська трапезна церква - для відправлення релігійних обрядів; корпус келій - для проживання, за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область.
Згідно з п. 16 договору № 2 договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 20.04.2010 року.
12 травня 2005 року між заповідником та монастирем укладені охоронні договори № 2, № 3, № 4, згідно з якими користувач (монастир) взяв на себе зобов`язання щодо охорони пам`яток архітектури: дзвіниця, корпус келій, Спасо-Преображенська трапезна церква. Строк дії охоронних договорів визначений в п. 2 та визначений з 12.05.2005 до 12.05.2010.
Рішенням 21 сесії 4 скликання Чернігівської обласної ради від 21.03.2006 вирішено надати згоду на безоплатну передачу із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в державну власність цілісного майнового комплексу Батуринського державного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця». 
В подальшому 10.05.2010 між Заповідником та общиною Свято-Миколаївського Крупицького жіночого монастиря УПЦ за погодженням із Державною службою з питань національної культурної спадщини укладено договір № 2 «про строкове спільне безоплатне користування общиною Свято- Миколаївського Крупицького жіночого монастиря УПЦ (далі за текстом - община) пам`ятниками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця», що є державною власністю. 
Згідно з розділом 1 вказаного договору заповідник передав, а монастир прийняв в строкове спільне безоплатне користування пам`ятки архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, що знаходяться за адресою 16511, с. Осіч, Чернігівська область, Бахмацький район, а саме: Дзвіниця 1825 р. (охоронний № 841/1); Корпус келій, початок XIX ст. (охоронний № 841/3); Спасо-Преображенська церква, 1803-1858 р.р. (охоронний № 841/2). Зазначені пам`ятки згідно даного розділу є державною власністю і знаходяться на балансі заповідника. Термін дії договору згідно з п. 5.1. визначено до 10.05.2015.
12 травня 2010 року між заповідником за погодженням та общиною укладено охоронні договори № 2, № 3 та № 4, згідно яких община взяла на себе зобов`язання щодо охорони пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря: Корпус келій, Дзвіниця, Спасо-Преображенська тепла церква. Термін дії кожного охоронного договору визначений з 12.05.2010 до 12.05.2015.
22 червня 2015 року між Міністерством культури України (Орган охорони) та балансоутримувачем пам`ятки (Заповідником) був укладений охоронний договір № 64, згідно з яким заповідник взяв на себе зобов`язання щодо охорони пам`ятки архітектури національного значення Дзвіниця Батуринського Миколо- Крупицького монастиря. Термін дії згідно п. 2 встановлено на період користування пам`яткою.
03 липня 2015 року між заповідником та общиною укладено договір № 1 про строкове спільне безоплатне користування общиною Свято- Миколаївського Крупицького жіночого монастиря УПЦ пам`ятниками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця», що є державною власністю. 
Згідно з п. 1.1 вказаного договору заповідник передав, а користувач прийняв в строкове спільне безоплатне користування пам`ятки архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, що знаходяться за адресою 16511, с. Осіч, Чернігівська область, Бахмацький район, а саме: Дзвіниця 1825 р. (охоронний № 841/1); Келії з трапезною, початок XIX ст. (охоронний № 841/3); Спасо-Преображенська церква, 1803-1858 р.р. (охоронний № 841/2). Зазначені пам`ятки згідно даного розділу є державною власністю і знаходяться на балансі заповідника. Термін дії договору згідно з п. 5.1. визначений до 03.07.2020.
03 липня 2015 року між відділом культури і туризму Бахмацької районної державної адміністрації та заповідником укладено охоронний договір № 66 на пам`ятку культурної спадщини, згідно з п. 1 якого Користувач (заповідник) бере на себе зобов`язання щодо охорони пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення - Спасо-Преображенська тепла церква Батуринського Миколо- Крупицького монастиря. Термін дії договору згідно з п. 2 охоронного договору визначений на період користування пам`яткою
Позивач зазначає, що за час користування монастирем пам`ятками архітектури національного та місцевого значення здійснено значні поліпшення будівель державної форми власності, направлені непомірні кошти на його збереження, що підтверджується фотографіями, які додаються до позову. Зауважує, що монастир за час користування культовими спорудами не отримував коштів від держави, а всі поліпшення, ремонт, облаштування як всередині пам`яток архітектури, так і на території земельної ділянки (насадження) здійснювалось коштами парафіян, паломників та туристів.
27 січня 2021 року між заповідником та монастирем було укладено договір №1 про строкове спільне безоплатне користування общиною Свято-Миколаївського Крупицького жіночого монастиря УПЦ пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря Національного історико- культурного заповідника «Гетьманська столиця», що є державною власністю.
Предметом договору користування згідно з п. 1.1. є передача заповідником в строкове спільне безоплатне користування Монастирю пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря за адресою: 16511, с. Вербівка, Чернігівської області, вул. Шевченка, 33-А (адреса за постановою - с. Осіч), а саме:
- дзвіниці 1825;
- Спасо-Преображенської церкви 1803-1858;
- корпус келій початку XIX ст., які є державною власністю і знаходяться на балансі заповідника.
На виконання п. 5.7. договору користування 27.01.2021 підписано акт приймання-передачі пам`яток архітектури зазначених вище.
Згідно з п. 5.3 договору користування визначено, що одностороння відмова від виконання умов договору не допускається. Зміна умов або розірвання договору може здійснюватися лише за погодженням сторін, крім випадків, передбачених п. 5.4. цього договору.
Згідно з п. 5.1. договору користування цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 27 січня 2026 року.
Заповідник письмовим повідомленням за № 01/1-11/25/381 від 29.12.2026 попередив монастир, що строк дії договору користування спливає 26.01.2026, послався на п. 2.4. щодо повернення майна у стані, не гіршому ніж під час передачі, а також попередив, що з 27.01.2026 користувач (монастир) буде позбавлений доступу до приміщень, які були предметом договору. 
09.01.26 монастир за підписом настоятельки ігумені Дорофеї (Хохлова В.) направив на адресу генерального директора заповідника заяву про продовження строку користування пам`ятками архітектури та укладення додаткової угоди, до якої долучено проект підписаної монастирем додаткової угоди на 2 арк. у 4 примірниках.
За результатом розгляду вищевказаної заяви монастиря, 23.01.2026 за № 01/1-11/26/25 заповідник надав відповідь, в якій зазначив, що надіслав звернення на розгляд до Міністерства культури України (від 14.01.2026 № 01/1-09/26/17), на що листом № 06/113/501-26 від 22.01.2026 (вхідний реєстраційний номер заповідника № 01/1¬08/26/14 від 23.01.2026) отримав відповідь про недоцільне продовження строку дії договору №1 від 27.01.2021 року та укладення додаткової угоди до нього, оскільки відповідно до законодавства України оформлення безоплатного користування культовим майном релігійними організаціями має здійснюватися із дотриманням процедури, визначеної Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2025 року № 854 «Про затвердження Порядку передачі релігійній організації в безоплатне користування (позичку) державного або комунального майна, яке є культовим майном».
Позивач стверджує, що 27 січня 2026 року близько 10 години генеральний директор заповідника Кербут Т.В. у супроводі працівників Національної поліції України та невстановлених озброєних зброєю чоловіків, застосовуючи насильство та засоби, які не передбачені законодавством, вчинили виселення монахинь, позбавляючи їх гарантованого Конституцією України права на житло. Після цього означені особи здійснили опломбовування жилих та побутових приміщень монастиря, залишивши там працівників поліції, а монахині, які мають дуже похилий вік, залишись просто неба у мороз -19 градусів без особистих речей та засобів обігріву, чим скоїли злочини за кількома статтями, про що подані відповідні заяви до НПУ, ГПУ, ДБР, омбудсмена.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що починаючи з 30.05.2000 по 26.01.2026 роки (майже 26 років) монастир належним чином охороняв, піклувався, підтримував та ремонтував пам`ятки архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря в особі однойменної релігійної організації та довів спроможність і в подальшому належним чином зберігати культові споруди державної форми власності. Водночас, як зазначає позивач, відповідачі в особі заповідника та Міністерства культури України не мали права розривати в односторонньому порядку діючий договір безоплатного користування раніше визначеного строку та не мали право відмовити в продовженні позичкових правовідносин на інший термін з урахуванням відсутності порушень виконання раніше укладених охоронних договорів та договорів безоплатного користування, а тому є всі підстави просити суд усунути позивачу перешкоди у праві користування пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря.
Враховуючи вищевикладене, Релігійна організація "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" звернулася до суду з даним позовом та просить суд усунути перешкоди Релігійній організації "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" в користуванні майном, зокрема, пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря Національного історико-культурного заповідника "Гетьманська столиця" за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область, шляхом: 
- надання Міністерством культури України та Національним історико-культурним заповідником "Гетьманська столиця" постійного і безперешкодного доступу до пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, зокрема, Дзвіниці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758889574203), Келій з трапезною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758940874203), Спасо-Преображенської теплої церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758807674203) за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область; 
- видачі Національним історико-культурним заповідником "Гетьманська столиця" ключів від приміщень пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, а саме Дзвіниці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758889574203), Келій з трапезною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758940874203), Спасо-Преображенської теплої церкви (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 758807674203) за адресою вул. Шевченка, 33-А, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, тобто, дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 316 Цивільного кодексу України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК).
Як передбачено ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Статтею 13 цього ж Кодексу визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, від 28.01.2020 у справі № 905/1513/16.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав про те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Господарський процесуальний кодекс України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи- підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18.
Як встановлено судом, спірні об`єкти нерухомого майна - Дзвіниця 1825 року, Келії з трапезною початку XIX століття та Спасо-Преображенська церква 1803- 1858 років - є пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря та перебувають у державній власності.
З матеріалів справи вбачається, що правовідносини щодо користування зазначеними об`єктами між позивачем та заповідником виникали на підставі низки договорів, у тому числі договорів 2000, 2005, 2010 років.
Зокрема, 27 січня 2021 року між Національним історико-культурним заповідником «Гетьманська столиця» та релігійною організацією «Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви» було укладено договір № 1 «Про строкове спільне безоплатне користування» пам`ятками архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря.
Відповідно до пункту 1.1 цього договору заповідник передав, а користувач прийняв у строкове спільне безоплатне користування пам`ятки архітектури, зокрема:
- Дзвіницю 1825 року;
- Келії з трапезною, початок XIX століття;
- Спасо-Преображенську церкву 1803- 1858 років.
Пунктом 5.1 договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 27 січня 2026 року.
Таким чином, право користування позивачем зазначеним майном було оформлено сторонами саме як строкове право користування, строк якого був визначений конкретною календарною датою.
Судом також встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 463798711 від 11.02.2026 об`єкт: Спасо-Преображенська тепла церква Батуринського Миколо-Крупицького монастиря загальною площею 248,8 кв.м. за адресою Чернігівська обл., Бахмацький р-н, с. Вербівка, вул. Шевченка, 33а належать на праві власності: Державі Україна в особі Міністерства культури України, дата реєстрації 26.10.2015, на підставі свідоцтва про право власності виданого реєстраційною службою Бахмацького районного управління юстиції. Право оперативного управління на вказаний об`єкт належить Національному історико- культурному заповіднику «Гетьманська столиця» від 05.03.2025 згідно наказу № 194/0/16-06 від 20.04.2006 виданого Міністерством культури і туризму України згідно акту приймання-передачі від 01.04.2006.
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 463785168 від 11.02.2026 встановлено, що об`єкт: Келії з трапезною Батуринського Миколо-Крупицького монастиря загальною площею 287 кв.м. за адресою Чернігівська обл., Бахмацький р- н, с. Вербівка, вул. Шевченка, 33а належать на праві власності: Державі Україна в особі Міністерства культури України, дата реєстрації 26.10.2015 на підставі свідоцтва про право власності виданого реєстраційною службою Бахмацького районного управління юстиції. Право оперативного управління на вказаний об`єкт належить Національному історико-культурному заповіднику «Гетьманська столиця» від 05.03.2025 згідно наказу № 194/0/16-06 від 20.04.2006 виданого Міністерством культури і туризму України згідно акту приймання-передачі від 01.04.2006.
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 463799168 від 11.02.2026 встановлено, що об`єкт: Дзвіниця Батуринського Миколо-Крупицького монастиря загальною площею 43,9 кв.м. за адресою Чернігівська обл., Бахмацький р-н, с. Вербівка, вул. Шевченка, 33а належать на праві власності: Державі Україна в особі Міністерства культури України, дата реєстрації 26.10.2015 на підставі свідоцтва про право власності виданого реєстраційною службою Бахмацького районного управління юстиції. Право оперативного управління на вказаний об`єкт належить Національному історико-культурному заповіднику «Гетьманська столиця» від 05.03.2025 згідно наказу № 194/0/16-06 від 20.04.2006 виданого Міністерством культури і туризму України згідно акту приймання-передачі від 01.04.2006.
Таким чином, право державної власності на відповідні об`єкти зареєстроване за державою.
Отже, позивач не є власником спірного майна, а користувався ним на підставі договору, укладеного з заповідником.
При цьому, строк дії договору № 1 від 27.01.2021 закінчився 27 січня 2026 року.
Щодо вимоги позивача про усунення перешкоди у користуванні майном шляхом надання Міністерством культури України та Національним історико-культурним заповідником «Гетьманська столиця» постійного і безперешкодного доступу до пам`яток архітектури Батуринського Миколо-Крупицького монастиря, суд зазначає таке.
Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має відповідати характеру порушеного права та забезпечувати його відновлення.
Стаття 391 ЦК України передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Разом із тим відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Отже, саме по собі те, що позивач не є власником спірного майна, не виключає можливості судового захисту його права користування, якщо таке право існує на відповідній правовій підставі.
Однак у цій справі такою правовою підставою позивач визначає, зокрема, договір № 1 від 27.01.2021.
Як вже встановлено судом, відповідно до пункту 5.1 цього договору строк його дії визначено до 27.01.2026.
Таким чином, договірне право позивача на користування спірними об`єктами було обмежене погодженим сторонами строком.
При цьому, позивач просить не про усунення конкретної перешкоди в реалізації чинного права користування в межах строку договору, а про встановлення за ним постійного та безперешкодного доступу до спірного майна.
Задоволення такої вимоги фактично призвело б до надання позивачу права користування державним майном на невизначений строк, тобто, поза межами строку, на який таке право було надано договором.
Таке рішення суду фактично означало б зміну погодженого сторонами строку користування майном та створення нового права користування, якого договір не передбачає.
При цьому, відповідно до статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право використовувати будівлі та майно, що надаються їм державними, громадськими організаціями або громадянами на договірних засадах. Цією ж статтею передбачено, що договори про надання релігійним організаціям у користування культових та інших будівель і майна можуть бути розірвані або припинені в порядку та на підставах, передбачених цивільним законодавством України. 
Отже, закон не надає позивачу безумовного та безстрокового права користування саме цими об`єктами державної власності незалежно від умов укладеного договору.
Більше того, оцінюючи правову природу договору № 1 від 27.01.2021, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.11.2024 у справі № 927/394/23, у якій вирішувався спір щодо договору про строкове спільне безоплатне користування пам`яткою архітектури національного значення, що перебуває у державній власності.
Верховний Суд у зазначеній постанові виходив із того, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст його умов, права та обов`язки сторін і спрямованість правочину. Договір, за умовами якого державне майно передається іншій особі у безоплатне користування протягом визначеного строку, за своєю правовою природою відповідає договору позички, передбаченому статтею 827 Цивільного кодексу України. 
Так, укладений між сторонами договір № 1 від 27.01.2021 за своїм змістом передбачає передачу позивачу державного нерухомого майна у строкове та безоплатне користування, тобто, опосередковує аналогічні за своєю правовою природою правовідносини.
При цьому істотною умовою таких правовідносин є визначений сторонами строк користування майном, оскільки пунктом 5.1 договору № 1 від 27.01.2021 сторони погодили, що договір діє до 27.01.2026.
Отже, з урахуванням змісту договору та правової природи правовідносин, що виникли між сторонами, право позивача на користування спірними об`єктами було строковим, а не безстроковим.
Саме по собі укладення договору про строкове безоплатне користування державним майном не створює для користувача безумовного та безстрокового права користування відповідним майном після закінчення погодженого сторонами строку.
Відтак, після 27.01.2026 позивач не може обґрунтовувати вимогу про надання йому постійного та безперешкодного доступу до спірних об`єктів виключно посиланням на договір № 1 від 27.01.2021, оскільки строк дії цього договору сторонами визначено до 27.01.2026, а доказів виникнення після цієї дати іншої чинної правової підстави для користування спірним майном матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога про надання постійного і безперешкодного доступу до спірного майна не підлягає задоволенню, оскільки позивач не довів наявності правової підстави для такого постійного користування майном після закінчення строку дії договору.
Позивач також просить суд зобов`язати Національний історико-культурний заповідник «Гетьманська столиця» видати ключі від приміщень пам`яток архітектури.
Зазначена вимога є похідною від вимоги про надання доступу до спірного майна, оскільки передбачає фактичне забезпечення можливості позивача користуватися приміщеннями.
Разом з тим, як встановлено судом, право користування позивача спірними об`єктами було обумовлене строком дії договору № 1 від 27.01.2021 та припинилося зі спливом визначеного сторонами строку - 27.01.2026.
Отже, після припинення договірної підстави користування позивач не має права вимагати від відповідача передачі йому ключів від приміщень саме для реалізації такого користування.
Крім того, для задоволення вимоги про усунення перешкод необхідно встановити не лише наявність у позивача відповідного права, а й факт порушення цього права конкретним відповідачем.
Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 10.04.2024 у справі №754/11753/21, зазначивши, що для задоволення вимоги про усунення перешкод необхідно встановити наявність у позивача права та факт його порушення відповідачем. У цій же справі Верховний Суд погодився з відмовою у вимозі про передачу ключів через недоведеність того, що саме відповідач замінив замки або відібрав ключі у позивача. 
У даному випадку позивачем не доведено, що після припинення строку дії договору у відповідача існує обов`язок передати позивачу ключі від спірних приміщень.
За таких обставин вимога про видачу ключів також задоволенню не підлягає.
Посилання позивача на договори, укладені у 2000, 2005 та 2010 роках, а також на розпорядження Чернігівської обласної державної адміністрації та інші документи щодо попереднього користування спірними об`єктами суд оцінює критично, з огляду на наступне.
Зазначені документи підтверджують факт того, що позивач або відповідна релігійна організація користувалися спірними об`єктами у попередні періоди.
Водночас, факт попереднього користування майном не свідчить про існування у позивача безстрокового права користування ним.
Навпаки, з наданих сторонами документів вбачається, що право користування оформлювалося відповідними договорами та мало визначений строк.
Останнім договором, на який позивач посилається як на безпосередню підставу свого права користування, є договір № 1 від 27.01.2021, строк дії якого визначено до 27.01.2026.
Таким чином, попередні правовідносини сторін щодо користування майном не можуть бути підставою для встановлення за позивачем нового, необмеженого в часі права користування після припинення останнього договору.
Більше того, з матеріалів справи вбачається, що договір № 1 від 27.01.2021 було укладено у простій письмовій формі.
Частиною 3 статті 828 ЦК України встановлено, що договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 793 ЦК України (у редакції чинній на момент укладання Договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Таким чином, чинна на момент укладання Договору і на теперішній час частина 2 статті 793 ЦК України встановлювала для сторін дотримання обов`язкової нотаріальної форми правочину, за умови використання майна понад три роки.
Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору врегульовані статтею 220 ЦК України.
Так, частиною 1 статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Статтею 3 ЦК України встановлені загальні засади цивільного законодавства, якими є:
1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;
2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;
3) свобода договору;
4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;
5) судовий захист цивільного права та інтересу;
6) справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначені принципи, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. Особи, дотримуючись зазначених принципів, повинні усвідомлювати та передбачати можливість настання певних наслідків при невиконанні передбачених законом обов`язків.
Згідно з частинами 1, 2 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Відтак, позивач, бажаючи використовувати передане за договором майно понад три роки, на виконання вимог вищевказаних норм ЦК України щодо дотримання обов`язкової нотаріальної форми договору, діючи добросовісно і розумно, повинен був звернутися до відповідача-1 з вимогою про нотаріальне посвідчення договору, а у випадку ухилення відповідача-1 від його нотаріального посвідчення, звернутися до суду з відповідним позовом про визнання договору дійсним.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частини 4 статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Абзацом другим частини 2 статті 215 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Згідно з частиною 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, якась із сторін ухилялася від нотаріального посвідчення договору, і що існує відповідне судове рішення за позовом будь-якої із сторін про визнання договору дійсним.
Відтак, суд дійшов висновку про те, що договір від 27.01.2021 № 1 є недійсним (нікчемним).
Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Таким чином, у зв`язку із недійсністю (нікчемністю) договору, останній не породжує для позивача право на користування спірним майном, яке виникло на підставі цього договору.
Встановлені судом обставини у їх сукупності свідчать про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.
Щодо доводів Міністерства культури України про його неналежність як відповідача.
Так, Міністерство культури України у відзиві на позов заперечує проти задоволення позовних вимог також з тих підстав, що не є належним відповідачем у цій справі, оскільки не є особою, яка здійснює фактичне володіння спірними об`єктами, не має ключів від відповідних приміщень та не вчиняло дій щодо обмеження позивачу доступу до них. Відповідач-2 зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд погоджується із зазначеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами у судовому процесі є позивачі і відповідачі. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Водночас, визначення позивачем складу відповідачів не означає автоматичного визнання таких осіб належними відповідачами. Встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який здійснюється під час розгляду справи з урахуванням характеру спірних правовідносин, змісту заявлених позовних вимог та норм матеріального права, що регулюють такі правовідносини.
Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22 зазначив, що суд, вирішуючи спір, залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору та норми матеріального права, які підлягають застосуванню. При цьому належним є відповідач, за рахунок якого може бути задоволена заявлена позовна вимога. У разі встановлення факту пред`явлення позову до неналежного відповідача та відсутності клопотання позивача про його заміну належним відповідачем суд відмовляє у задоволенні позову до такого відповідача. 
Отже, для вирішення питання про належність Міністерства культури України як відповідача у цій справі суд має встановити, чи є воно суб`єктом спірних матеріальних правовідносин та чи може на нього бути покладено виконання заявленої позивачем вимоги.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить, зокрема, зобов`язати Міністерство культури України та Національний історико-культурний заповідник «Гетьманська столиця» надати постійний та безперешкодний доступ до спірних пам`яток архітектури.
Разом з тим, як встановлено судом, безпосереднім користувачем та суб`єктом, який здійснює фактичне утримання спірних об`єктів, є Національний історико-культурний заповідник «Гетьманська столиця». Саме із зазначеним заповідником позивач укладав договір № 1 від 27.01.2021 про строкове спільне безоплатне користування спірними об`єктами.
Крім того, друга позовна вимога про видачу ключів від приміщень заявлена позивачем виключно до Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця», що також свідчить про визначення самим позивачем саме заповідника особою, яка фактично володіє приміщеннями та має можливість забезпечити доступ до них.
Доказів того, що саме Міністерство культури України володіє ключами від спірних приміщень, здійснює фактичний контроль за доступом до них, приймало рішення про недопуск позивача до відповідних об`єктів або іншим способом створювало позивачу перешкоди у користуванні ними, матеріали справи не містять.
Саме лише здійснення Міністерством культури України повноважень у сфері управління та формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини не свідчить про наявність у нього конкретного матеріально-правового обов`язку забезпечувати позивачу доступ до кожного об`єкта культурної спадщини, який перебуває у державній власності.
При цьому, належним відповідачем є саме та особа, яка повинна відповідати за заявленою вимогою, тобто особа, за рахунок якої може бути забезпечено відновлення порушеного права позивача. Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду, згідно з якою пред`явлення вимоги до особи, яка не є учасником відповідних спірних матеріальних правовідносин, є підставою для відмови у позові до такої особи. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що Міністерство культури України не є належним відповідачем щодо заявленої до нього вимоги про надання позивачу постійного та безперешкодного доступу до спірних об`єктів, оскільки позивачем не доведено наявності у Міністерства відповідного матеріально-правового обов`язку та не доведено вчинення ним дій, якими порушено право позивача на користування спірним майном.
Водночас, суд зазначає, що відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 48 ГПК України заміна неналежного відповідача належним відповідачем або залучення співвідповідача здійснюється за клопотанням позивача та до закінчення підготовчого провадження. Суд за власною ініціативою не наділений повноваженнями здійснювати таку заміну. У разі встановлення неналежності відповідача та відсутності відповідного клопотання позивача процесуальним наслідком є відмова у позові до такого відповідача.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22. 
З огляду на викладене, у задоволенні позовної вимоги до Міністерства культури України слід відмовити також з підстав пред`явлення її до неналежного відповідача.
При цьому, суд зазначає, що зазначений висновок суду щодо неналежності Міністерства культури України стосується саме суб`єктного складу спору та не звільняє суд від необхідності надати оцінку матеріально-правовим підставам заявлених позовних вимог до Національного історико-культурного заповідника «Гетьманська столиця». Питання щодо наявності у позивача права користування спірними об`єктами, строку дії такого права, факту його порушення та належності обраного способу захисту підлягають самостійному дослідженню судом.
Разом з тим, суд критично оцінює наведені відповідачем-1 у відзиві доводи, з огляду на таке.
Відповідач-1 посилається, зокрема, на те, що власником спірного майна є держава, а тому позивач, який не є власником, не має права звертатися з вимогою про усунення перешкод у користуванні майном.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 10.04.2024 у справі № 754/11753/21, за змістом статей 391, 396 ЦК України відповідний захист може здійснюватися також особою, яка володіє майном та має відповідне право на підставі закону або договору. 
Отже, сама лише відсутність у позивача права власності на спірне майно не є достатньою підставою для відмови в позові.
Таким чином, доводи відповідача-1, викладені у відзиві на позовну заяву не знайшли свого підтвердження.
Водночас, зазначене не означає, що позивач має безстрокове право користування майном.
За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази. 
У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів"). 
У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Окрім того, господарський суд, при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129-130, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Позивач - Релігійна організація "Батуринський Крупицький Свято-Миколаївський жіночий монастир Чернігівської єпархії Української Православної Церкви" (вул. Шевченка, 33а, с. Вербівка, Ніжинський район, Чернігівська область, 16511; ідентифікаційний код 25851390)

Відповідачі - Національний історико-культурний заповідник "Гетьманська столиця" (вул. Гетьманська, 74, м. Батурин, 16512, ідентифікаційний код 22814631) та Міністерство культури України (вул. Івана Франка, 19, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 43220275)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 20.08.2026

Суддя І.О. Андреїшина