ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ
справа №520/25811/25
провадження № К/990/53934/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Кашпур О. В., Мацедонської В. Е. 
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), за участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_3 ), про визнання протиправними та скасування висновку, пунктів наказів, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Комова Олега Геннадійовича на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Любчич Л. В., суддів: Спаскіна О. А., Присяжнюк О. В.
І. Обставини справи
1. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), за участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_3 ), в якому просить:
1.1. визнати протиправним та скасувати висновок НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) службового розслідування за фактом можливого неправомірного нарахування деяким військовослужбовцям прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону від 11серпня 2025 року № 04.3.2/1310/25-Вн, прийнятого щодо військовослужбовця ОСОБА_1 ;
1.2. визнати протиправним та скасувати пункти 3, 4, 7 наказу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування» у частині щодо військовослужбовця ОСОБА_1 :
3. За порушення статей 11, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень посадової інструкції в частині неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень, здійснення контролю за підлеглим особовим складом, статті 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», статті 1.2.3 Бойового статуту механізованих і танкових військ Збройних Сил України, затвердженого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 №605, старшого лейтенанта ОСОБА_2 притягнути до відповідальності правами начальника прикордонного загону та оголосити дисциплінарне стягнення «догана»;
4. За порушення п.1 ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» притягнути до матеріальної відповідальності старшого лейтенанта ОСОБА_3 по факту нанесення шкоди державі на загальну суму 4 452 275,64 грн, внаслідок надмірного нарахування та виплати додаткової винагороди;
7. Щодо внесення до книги обліку нестач та відображення суми в книзі обліку грошових стягнень та нарахувань за ОСОБА_1 та щомісячного утримання з нього коштів в розмірі 20% місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку;
1.3. зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити недоплачене (стягнуте) грошове забезпечення та додаткову винагороду за вересень 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 21 004, 37 грн відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, постанові Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
2. Одночасно з позовом представник позивача - Комов О. Г. подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом:
зупинення дії пунктів 4, 7 наказу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування», а саме шляхом заборони Військовій частині НОМЕР_2 вчиняти дії зі стягнення коштів в розмірі 20 % місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 4 452 275,64 гривен, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25341/25 в Харківському окружному адміністративному суді.
3. На обґрунтування вказаної заяви представник позивача зазначає, що відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-IX) відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум такої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Представник позивача вказав на те, що у разі притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнення з неї сум у відшкодування завданої шкоди здійснюється щомісяця із грошового забезпечення цієї особи в розмірі до 20 відсотків її місячного грошового забезпечення (частина перша статті 13 Закону № 160-IX). Отже, за твердженням автора заяви, оскаржені ним накази в частині притягнення його до матеріальної відповідальності є самостійними, законодавчо визначеними підставами для стягнення з нього щомісячно коштів у рахунок відшкодування завданої шкоди, з розміром якої він не погоджується і вважає безпідставними причини для її відшкодування.
Позивач наголошує, що подання позову не зупиняють дії оскаржених наказів у частині притягнення його до матеріальної відповідальності, а судовий розгляд не є перешкодою для їхньої подальшої реалізації. 
Посилаючись на те, що у випадку задоволення позову, невжиття попередніх заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та/або поновлення його порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, просив суд зупинити дію пунктів 6, 7 наказу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування» та заборонити Військовій частині НОМЕР_2 вчиняти дії зі стягнення коштів у розмірі 20 відсотків місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку на загальну суму 6 012 777,70 грн стосовно нього, до набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі № 520/25813/25.
4. Харківський окружний адміністративний суд ухвалою від 29 вересня 2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову у справі № 520/25811/25 задовольнив.
4.1. Зупинив дію пунктів 4, 7 наказу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) від 20 серпня 2025 року № 4332-АГ «Про підсумки службового розслідування».
4.2. Заборонив Військовій частині НОМЕР_2 вчиняти дії зі стягнення коштів в розмірі 20 % місячного грошового забезпечення та додаткової винагороди до повного погашення збитку, що складає на загальну суму 4 452 275,64 гривень, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання законної сили рішенням суду у даній адміністративній справі в Харківському окружному адміністративному суді.
5. Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з доведенням наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки продовження дії оспорюваного наказу відповідача може спричинити негативні наслідки та є втручанням у мирне володіння ОСОБА_1 власними коштами, а тому, у випадку прийняття судом позитивного для позивача рішення, його виконання буде істотно ускладнено.
За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність забезпечення позову, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи. Тобто, виключно за результатами розгляду справи по суті судом надається повна, всебічна та об`єктивна оцінка оскаржуваному рішенню, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
6. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2025 року та прийняти нову постанову, якою у задоволенні у задоволенні заяви про забезпечення позову у цій справі відмовлено.
7. Другий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що позивачем жодним чином не доведено реальної загрози невиконання або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення, а сам факт здійснення відрахувань із грошового забезпечення відповідно до наказу, який оскаржується, не свідчить про неможливість подальшого відновлення порушених прав у разі задоволення позову. Так, за умовами частини третьої статті 14 Закону № 160-IX у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ, отже, у випадку визнання наказу протиправним та його скасування, утримані суми будуть повернуті позивачу у встановленому законом порядку, що виключає незворотність наслідків, а аргументи представника позивача щодо втручання у мирне володіння майном не є підставою для забезпечення позову, оскільки самі по собі майнові втрати, які потенційно можуть бути відшкодовані, не формують тієї шкоди, яка відповідно до частини другої статті 150 КАС України має бути оцінена як така, що унеможливлює чи істотно ускладнює захист прав. 
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
8. Представник ОСОБА_1 - адвокат Комов О. Г., вважаючи вказане судове рішення ухваленими із порушенням вимог процесуального закону, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції - залишити в силі.
9. Так, автор скарги, серед іншого, наполягає на помилковості висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для забезпечення позову.
Така позиція ґрунтується на неправильному, на думку автора касаційної скарги, застосуванні судом апеляційної інстанції частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) без врахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у справах: № 140/8878/20; № 520/4893/25; № 600/1928/24-а, № 440/9568/22, № 320/60813/24; № 240/16920/21, №440/6755/21, № 160/11995/22, № 140/8709/21, № 380/8301/22, № 520/22284/24; № 381/4019/18; № 914/1570/20; № 640/6840/20; № 826/14951/18; № 140/2474/20; 826/16911/18, №826/10936/18, № 826/13396/18, № 420/5553/18, № 640/868/19, №1840/3517/18, №640/9167/19, № 640/29749/20, № 640/18852/21; № 640/9167/19; № 640/23179/19.
Автор скарги стверджує, що суд апеляційної інстанції не здійснив ні оцінку його доводів, викладених у заяві про забезпечення позову, ні дослідив надані докази позивачем разом із заявою, не звернув увагу на дійсне порушення майнового стану позивача через дію відповідного наказу Військової частини НОМЕР_2 зі стягнення 20 відсотків грошового забезпечення (у т.ч. додаткової винагороди) відповідачем, та залишив поза увагою той факт, що позивач є діючим військовослужбовцем, який постійно виконує бойові завдання, а стягнення коштів з останнього безпосередньо впливає на його здатність виконувати завдання і матеріально себе забезпечувати щодня. 
10. Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження на зазначене рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених абзацом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви щодо забезпечення позову та прийнято нове рішення про відмову у забезпеченні позову, підставою касаційного оскарження є порушення цим судом норм процесуального права. 
11. Представник Військової частини НОМЕР_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, наполягаючи на безпідставності останньої, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
ІІІ. Нормативне регулювання й оцінка Верховного Суду
12. Відповідно до частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
13. Згідно з частинами першою, другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
14. За приписами пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.
15. З наведеного висновується, що у разі якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зокрема, заборони як відповідачам, так і іншим особам вчиняти певні дії, що стосуються предмета спору.
16. Аналізуючи приписи статей 150, 151, 154 КАС України, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що для вжиття заходів забезпечення позову необхідні поважні підстави та обґрунтування таких підстав належними доказами. Водночас суд не може вживати заходи забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, оскільки це порушує принцип преюдиційності та фактично вирішує спір по суті до завершення розгляду справи.
17. Поглиблюючи правові позиції стосовно механізмів застосування указаних норм, Верховний Суд також визначив ключові вектори розвитку практики з питання застосування заходів забезпечення позову, а саме:
обов`язковість доведення «очевидної небезпеки», що полягає в тому, що позивач має довести, що невжиття заходів зробить виконання рішення суду неможливим або надмірно складним і лише посилання на потенційне порушення прав є недостатнім для вжиття заходів забезпечення позову;
таке рішення має відповідати принципу пропорційності, оскільки захід забезпечення має бути співмірним із заявленими вимогами. Отже, при вирішенні заяви про забезпечення позову, суд повинен виходити з балансу інтересів як учасників справи так і суспільного;
забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень допускається лише у разі, якщо таке рішення має ознаки очевидної протиправності, які можна виявити без глибокого аналізу доказів (prima facie);
суд не може через механізм забезпечення позову зобов`язати орган влади прийняти рішення, які належать до виключної компетенції такого органу (якщо це не передбачено законом як спосіб захисту), отже існує заборона втручання в дискреційні повноваження.
18. Такі критерії мають на меті дотримання судом балансу між інтересами позивача щодо ефективного захисту його порушених прав та інтересами відповідача (і третіх осіб), задля уникнення втручання в їхню діяльність до ухвалення остаточного рішення у справі, адже необґрунтоване вжиття відповідних заходів може привести, зокрема, до: негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших учасників судового процесу (чи інших осіб, що не є учасниками провадження); правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти.
19. Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними із заявленими позивачем вимогами. Це означає, що при вирішенні питання забезпечення позову, суд у кожному випадку, виходячи із конкретних доказів, зобов`язаний установити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним до позовних вимог, і чи відповідає він меті та завданням правового інституту забезпечення позову.
Саме співмірність передбачає дотримання балансу між негативними наслідками вжиття заходів забезпечення позову та тими негативними наслідками, що можуть настати за умови невжиття таких заходів, із урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Суд також повинен оцінити адекватність заявленого позивачем заходу забезпечення позову, шляхом перевірки його відповідності вимогам, на забезпечення яких він уживається, тобто суд ураховує співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, із відповідними майбутніми наслідками (майновими, репутаційними, службовими, професійними тощо).
20. Розглядаючи справу № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого зазначила, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, а забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
21. Отже, підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатує, що під час вирішення питання про забезпечення позову, суд у кожній справі має здійснити індивідуальну оцінку обґрунтованості доводів заявника на предмет необхідності вжиття відповідних заходів, із урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог останнього щодо забезпечення позову; урахувати баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; установити зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; урахувати ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігти порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
22. Верховний Суд підкреслює, що окрім наведеного, суд має ураховувати і специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір та, відповідно, проаналізувати їхнє законодавче врегулювання, оскільки суд зобов`язаний оцінити законодавче підґрунтя спору і аргументувати, яким чином обраний заявником захід забезпечення відповідає характеру правовідносин і чи дозволить він запобігти заподіянню шкоди, яку в майбутньому неможливо буде виправити, з огляду на приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
23. Крім того, в силу приписів статті 154 КАС України ухвала про забезпечення позову повинна бути судом умотивована, зокрема, із зазначенням: 1) висновків про існування: - обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, - або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача), та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі; 2) в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача.
24. Наведене свідчить, що підстави для застосування заходів забезпечення позову не є безумовними, вони оцінюються судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин у кожному конкретному спорі (справі) та викладених заявником аргументів.
25. Повертаючись до обставин справи, що розглядається та, аналізуючи зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 КАС України через недоведення позивачем існування реальної загрози невиконання або істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення.
26. Так, ключовими аргументами автора заяви про забезпечення позову є:
позивач неодноразово подавав документи про виплату йому додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168, проте на підставі пункту 7 оскарженого ним наказу відповідач здійснює відрахування з його грошового забезпечення у більшому, ніж 20 відсотків, розмірі;
стягнення з нього коштів до часу вирішення судом спору є втручанням у мирне володіння ним власними коштами.
27. Як слушно зауважив суд апеляційної інстанції, тимчасові фінансові втрати, які можуть бути компенсовані, не можуть бути підставами для застосування забезпечення позову, оскільки у разі визнання судом наказу протиправним ( а його скасування), утримані суми будуть повернуті позивачу відповідно до процедури, визначеної частиною третьою статті 14 Закону № 160-IX, що виключає незворотність наслідків у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. 
Отже, майнові втрати, які потенційно можуть бути відшкодовані, не формують тієї шкоди, яка відповідно до частини другої статті 150 КАС України є такою, що унеможливлює чи істотно ускладнює захист прав.
28. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 травня 2026 року у справі № 520/25813/25.
29. Доводи автора касаційної скарги щодо втручання у мирне володіння майном, з посиланням на завищений, аніж 20 відсотків розмір відрахувань є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи, зокрема з банківських роздруківок, неможливо установити розмір сум, утриманих на виконання пункту 7 наказу № 4332-АГ, а викладені ним мотиви зводяться до незгоди з висновками службового розслідування, змістом наказу та порядком утримання коштів, тобто стосуються обставин, які підлягають вирішенню при розгляді справи по суті, а не у межах забезпечення позову. Водночас питання права позивача на отримання винагород, установлених постановою Кабінету Міністрів України № 168 не є предметом дослідження судів у межах окресленого позивачем предмету цього спору.
30. Аргументи автора касаційної скарги щодо незастосування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах теж не знайшли підтвердження під час касаційного розгляду справи та спростовуються змістом оскаржуваної постанови. Аналіз наведених представником позивача справ, розглянутих судом касаційної інстанції, як прикладів правильного застосування норми права, з посиланням на частину п`яту статті 242 КАС України, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції процесуальних норм КАС України, оскільки обставини указаних справ не є подібними до спірних правовідносин.
31. Варто зазначити, що у більшості з указаних представником позивача справ вирішувалися спори між юридичними особами та органами податкової служби/іншими контролюючими суб`єктами владних повноважень і оскаржені рішення насамперед стосувалися наслідків для фінансово-господарської діяльності таких юридичних осіб. Отже, питання забезпечення позову у цих справах вирішувалося через призму оцінки майбутніх збитків підприємству/установі/організації, що може завдати оскаржене рішення/припис. 
Що ж стосується прикладів цивільної та господарської справ, то у справі № 381/4019/18 існував ризик відчуження майна, а у справі № 914/1570/20 вирішувався спір щодо митного оформлення товару, що містив об`єкт інтелектуальної власності.
32. Отже, зміст приведених автором касаційної скарги постанов Верховного Суду свідчить, що вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову залежить від змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та особливостей нормативно-правового регулювання. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм.
33. За таких обставин та правового врегулювання зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не дають суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, що передбачені статтею 151 КАС України, оскільки заявником у цій справі жодним чином не доведено та документально не підтверджено обставини (матеріали справи не містять належних та допустимих доказів), які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, які б унеможливили їх захист без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення чи які б свідчили про реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позов, як і не надано доказів можливості настання невідворотних наслідків для позивача. Тобто, позивач у межах цієї справи навів лише загальні твердження про можливість настання негативних наслідків проте, жодної конкретної аргументації не вказано та доказів на її підтвердження не надано. Крім того, тимчасові майнові втрати, в силу закону будуть повністю компенсовані у разі задоволення позову, а надані стороною позивача докази не підтверджують ризик незворотної шкоди.
34. Варто зазначити, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
35. Водночас висновки в цій справі сформовані, виходячи з індивідуальних особливостей фактичних обставин саме цієї справи.
36. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність передумов для вжиття заходів забезпечення позову.
37. Доводи ж касаційної скарги не спростовують вказаного висновку і ґрунтуються на переоцінці обставин, установлених судом. 
38. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VI. Судові витрати
39. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Комова Олега Геннадійовича залишити без задоволення.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 520/25811/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович 
Судді О. В. Кашпур 
В. Е. Мацедонська