ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року
м. Київ
справа № 757/35518/25-ц
провадження № 61-7432св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Головачева Ольга Миколаївна, на постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Левенця Б. Б., Стрижеуса А. М.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1. У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідачки на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 1 550 100, 00 грн, 3% річних у розмірі 
31 302,41 грн та інфляційні втрати у розмірі 175 428,91 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі 
№ 759/23571/19 його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України, а саме незаконному заволодінні транспортним засобом, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 7 років. Крім того, було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 та стягнуто з нього на її користь 1 500 100,24 грн в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
3. 12 вересня 2024 року він виконав вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року y справі № 759/23571/19 та сплатив ОСОБА_2 визначену у вироку суду матеріальну шкоду у розмірі 1 500 100,00 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
4. Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2025 року скасовано вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року y справі 
№ 759/23571/19 відносно нього та закрито кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 залишено без розгляду.
5. Посилався на те, що отримані ОСОБА_2 грошові кошти є безпідставно набутими та відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню.
6. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з 
ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 550 100,24 грн, а також 3 % річних у розмірі 31 302,41 грн та інфляційні втрати у розмірі 
175 428,91 грн.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
8. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 550 100,00 грн. У решті вимог позову відмовлено. 
9. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.
10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки правовою підставою для набуття ОСОБА_2 грошових коштів став вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, який було скасовано постановою Верховного Суду від 17 квітня 2025 року, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 залишено без розгляду, то правова підстава для отримання таких коштів відпадала, грошові кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України. Водночас, з огляду на те, що спірні правовідносини не є зобов`язальними, на них не поширюється дія норм статей 549, 625 ЦК України.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
11. Постановою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
12. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 грудня 2025 року у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та розподілу судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 1 550 100,00 грн відмовлено.
13. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року та від 23 жовтня 2025 року. 
14. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги. 
15. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що кошти, які є предметом спору, були перераховані позивачем на виконання судового 
рішення - вироку апеляційного суду в частині задоволення цивільного позову, а тому такі кошти не можуть вважатися набутими без достатньої правової підстави на момент їх отримання. Для випадків, коли кошти сплачуються на виконання судового рішення, яке згодом скасовується або змінюється, процесуальним законом передбачено спеціальний інститут повороту виконання судового рішення. Застосування норм ЦПК України про поворот виконання жодним чином не суперечить засадам кримінального судочинства, а навпаки, забезпечує реалізацію принципів справедливості та правової визначеності.
16. Заходи забезпечення позову скасовані відповідно до частини дев'ятої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позову.
Узагальнені доводи касаційної скарги
17. 01 червня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Головачева О. М., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 грудня 2025 року.
18. Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши на необхідність відступлення від висновків щодо застосування статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21, від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц та застосованих судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також посилається на те, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
19. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не урахував, що у КПК України відсутні норми, що регулюють поворот виконання вироку суду, а тому процесуальним законом, в межах виконання якого були сплачені кошти, порядок повернення коштів у випадку скасування судового рішення не передбачений.
20. Вважає, що конструкція статті 1212 ЦК України повністю підпадає під спірні правовідносини, оскільки правова підстава для отримання відповідачкою коштів, після скасування вироку, відпала, відповідачка зобов`язана була повернути кошти, які вона отримала на підставі скасованого вироку суду. З огляду на беззаперечне право власника на своє майно відсутня потреба доведення суб`єктивної сторони у вигляді вини боржника.
21. Акцентує увагу на тому, що стягнення коштів у зазначений спосіб, зважаючи на обставини справи, є гарантованим та ефективним способом захисту його прав. Звертає увагу, що у межах кримінального провадження відмовлено у застосуванні повороту виконання вироку суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
22. Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/35518/25-ц, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
23. 24 червня 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи № 757/35518/25-ц.
24. Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Відмовлено ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Дзявун Ю. С., у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
25. 02 липня 2026 року  ОСОБА_4 , від імені якого діє адвокат 
Дзявун Ю. С., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
26. Відзив обґрунтований посилання на те, що суд апеляційної інстанції правильно встановив наявність правової підстави для отримання спірних коштів, а саме судового рішення. Застосування передбаченої статтею 444 ЦПК України процедури повороту виконання судового рішення до цивільного позову у кримінальному провадженні вважає виправданим з огляду на відсутність відповідної норми в КПК України та положення частини п`ятої статті 128 КПК України. Застосування норм ЦПК України про поворот виконання судового рішення жодним чином не суперечить засадам кримінального судочинства, а навпаки, забезпечує повну реалізацію принципів справедливості, правової визначеності та рівності сторін перед законом. Більш того, позивач звертався до суду із заявою про поворот виконання судового рішення (справа № 759/23571/19). Зазначене, на її думку, свідчить про суперечливу поведінку позивача.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27. Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та виправдано за частиною третьою статті 289 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 на підставі частини третьої статті 129 Кримінального процесуального кодексу України залишено без розгляду. Вирішено долю речових доказів.
28. Вироком Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_2 та прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва Ткаченка В. В. задоволено частково. Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_1 скасовано. Ухвалено новий вирок, яким 
ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьої статті 289 КК України (в редакції Закону України № 270-VI від 15 квітня 2008 року), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна. Строк відбування покарання ОСОБА_1 постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 500 100,24 грн в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 50 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині цивільного позову відмовлено. Вирішено питання процесуальних витрат.
29. Відповідно до платіжної інструкції № 4256252122725042 від 12 вересня 
2024 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 500 100,00 грн з призначенням платежу - виконання вироку від 10 вересня 
2024 року у справі № 759/23571/19 в частині відшкодування матеріальної шкоди в суму 1 500 100,00 грн.
30. Згідно з платіжною інструкцією № 4256273122320521 від 12 вересня 2024 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 
50 000,00 грн з призначенням платежу - виконання вироку від 10 вересня 
2024 року у справі № 759/23571/19 в частині відшкодування шкоди на суму 50 000,00 грн.
31. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 17 квітня 2025 року касаційну скаргу 
ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_1 задоволено. Вирок Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_1 скасовано. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Позиція Верховного Суду
32. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
33. Відповідно до пунктів 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
34. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
35. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
36. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
37. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
38. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
39. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
40. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
41. Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів, позивач посилався на те, що відповідачка не повертає йому грошові кошти, сплачені на виконання вироку Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, який було скасовано.
42. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
43. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 зазначала, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
44. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними.
45. Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
46. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
47. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
48. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
49. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
50. Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
51. Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
52. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
53. Верховний Суд уже зауважував, що положення глави 83 ЦК України є нормою матеріального права, а відтак не можуть бути застосовані у випадку розгляду питання про поворот виконання судового рішення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц).
54. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Застосування цього механізму можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть полягає у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
55. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 
2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.
56. Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення, мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.
57. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21, від 19 лютого 2024 року у справі 
№ 461/6207/22.
58. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18).
59. Встановивши, що спірні грошові кошти було сплачено позивачем на виконання судового рішення, яке згодом було скасовано, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що належним способом захисту прав позивача є звернення до суду із заявою про поворот виконання судового рішення. Апеляційний суд мотивовано відхилив доводи позивача щодо відсутності у кримінальному процесуальному законодавстві процедури повороту виконання судового рішення з посиланням на те, що поворот виконання судового рішення стосується вироку в частині вирішення цивільного позову, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 444 ЦПК України.
60. Згідно з частиною п`ятою статті 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
61. Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
62. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
63. Безпідставними є також посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування права у подібних правовідносинах.
64. Суд апеляційної інстанції правильно урахував наведену вище судову практику Верховного Суду щодо правозастосування положень глави 83 ЦК України при вирішенні питання про повернення грошових коштів, сплачених на виконання судового рішення, яке згодом було скасовано. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із зазначеною практикою. 
65. Обґрунтованих підстав для відступу від усталеної практики Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів заявником не наведено. 
66. Посилання заявника на відсутність ефективного способу захисту його прав є безпідставними, з огляду на те, що на розгляді у суді перебуває заява представника ОСОБА_1 - адвоката Головачевої О. М. про поворот виконання вироку Чернігівського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у справі № 759/23571/19 у частині вирішення цивільного позову (справа № 759/23571/19) та стягнення з ОСОБА_2 , яка отримала грошові кошти на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, на користь стягувача ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1 550 100 грн. Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03 липня 2026 року скасовано ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2026 року про відмову у задоволенні зазначеної заяви та призначено новий розгляд у суді першої інстанції з посиланням, зокрема, на норми ЦПК України.
67. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
68. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
69. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Головачева О. М., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Головачева Ольга Миколаївна, залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович