ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року	справа № 826/15792/17	

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Карп`як О.О., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_2 , Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсним рішення від 04 вересня 2014 року №113/113, -
встановив :

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту – відповідач, КМР), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет пору, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації (далі по тексту – третя особа 1, Департамент земельних ресурсів), у якому просив визнати недійсним рішення КМР від 04 вересня 2014 року №113/113; третя особа 2 -  ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, 21.09.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу жилого будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , який посвідчений Клименко Т.П. державним нотаріусом першої Київської обласної державної нотаріальної контори за №3908 в реєстрі. Загальна жила площа будинку, розташованого на земельній ділянці становить 35,58 кв.м. Факт купівлі позивачем будинку також підтверджується записом в Будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 . Відтак, ОСОБА_1 являється законним власником жилого будинку АДРЕСА_1 (на теперішній час в Солом`янському районі м. Києва), по вулиці ОСОБА_4 . 15.09.2017 адвокатом ОСОБА_5 було отримано відповідь на свій запит №057029-16205 від виконавчого органу Київської міської ради Департаменту земельних ресурсів, в якій зазначалось, що «повідомляємо, що за поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Київська міська рада не приймала рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:72:508:0017) на АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 , чи будь-кому іншому. Документи, що посвідчують право власності чи користування цією земельною ділянкою у міському земельному кадастрі не зареєстровані. При цьому інформуємо, що на підставі рішення Київської міської ради від 04.09.2014 року №113/113 громадянину ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Також до даної відповіді було додано копію рішення Київської міської ради від 04.09.2014 року №113/113. З наданої копії рішення вбачається, що громадянин ОСОБА_2 звернувся до Відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Тож розглянувши його клопотання, Київська міська рада II сесії VII скликання винесла рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, тому звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/15972/17 за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін), залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління ДФС у м. Києві.
05 квітня 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва подано відповідачем відзив, який мотивований тим, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відсутність на земельній ділянці по вул. Карла Маркса, 71 в м/р Жуляни Солом`янського району об`єктів нерухомого майна підтверджено Комісією в складі керівника Органу самоорганізації населення Ісаєва С.В., начальника відділу землевпорядкування-головного землевпорядника Солом`янського району Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Савчука В.П. та членів ради Органу самоорганізації населення, якою проведено обстеження земельної ділянки домоволодіння по АДРЕСА_1 . За результатами обстеження 20.06.2013 складено відповідний акт, яким встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою, вільна від забудови. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні записи про зареєстровані за позивачем права на нерухоме майно за вказаною адресою. Таким чином, вказані обставини спростовують твердження позивача про наявність на земельній ділянці по АДРЕСА_1 об`єкта нерухомого майна (житлового будинку), у точу числі належного позивачу, та порушення його прав при прийнятті рішення Київської міської ради від 04.09.2014 № 113/113 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Посилання позивача на статтю 120 Земельного кодексу України як на підставу набуття права на землю у зв`язку з придбанням житлового будинку під номером сімдесят першим по АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21.09.1978 є необгрунтованим, оскільки дана норма регулює відносини, що виникають з моменту набрання чинності Земельним кодексом України - з 01.01.2002.
До Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем подано заперечення, які мотивовані тим, що позивачем не надано доказів порушення суб`єктивного матеріального права або інтересу, що виключає можливість встановлення факту їх порушення, а відтак і захисту у спосіб, обраний позивачем.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року повідомлено ОСОБА_2 про залучення його до участі в адміністративній справі №826/15792/17 в якості третьої особи у справі через відповідне оголошення на офіційному веб-порталі судової влади.
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду.
За результатом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Карп`як О.О.
Ухвалою від 10.02.2025 суд прийняв до провадження справу № 826/15792/17.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке
За поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Київська міська рада не приймала рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:72:508:0017) на вул. Карла Маркса, 71 у Солом 'янському районі м. Києва громадянину ОСОБА_1 , чи будь-кому іншому. Документи, що посвідчують право власності чи користування цією земельною ділянкою у міському земельному кадастрі не зареєстровані. 
На підставі рішення Київської міської ради від 04.09.2014 №113/113 громадянину ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, тому звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України.
Статтею 12 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.
Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентовано статтею 123 ЗК України.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 123 ЗК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації заяви Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Таким чином орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки обмежений у виборі своїх дій (прийнятті рішень) і може вибрати лише один із двох варіантів: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивовану відмову у його наданні. При цьому, відмова обов`язково має бути вмотивованою.
За змістом ч.1 ст.2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Стаття 25 Закону №280/97-ВР передбачає, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Таким чином, нормами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи повинен прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду від 23.11.2018 у справі №826/8844/16.
З матеріалів справи суд встановив, що, на підставі рішення Київської міської ради від 04.09.2014 №113/113 громадянину ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Основним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
Позивач на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, разом з тим, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Згідно з ч.5 ст.160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позовній заяві зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Водночас, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, при цьому, відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Позивач вказує, що 21.09.1978 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу жилого будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , який посвідчений ОСОБА_6 державним нотаріусом першої Київської обласної державної нотаріальної контори за №3908 в реєстрі. Загальна жила площа будинку, розташованого на земельній ділянці становить 35,58 кв.м. Факт купівлі позивачем будинку також підтверджується записом в Будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 .
Такі доводи позивача спростовуються наступним.
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Суд наголошує на тому, що відповідачем лише надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позивачем не надано суду доказів затвердження проекту землеустрою, продаж права власності земельної ділянки на конкурентних засадах (аукціоні), отримання державного акту на право власності земельну ділянку та, відповідно, унеможливлення забезпечення проїздів і заїздів до належної позивачу земельної ділянки.
Окрім цього, суд вказує на те, що за результатами обстеження 20.06.2013 складено відповідний акт, яким встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою, вільна від забудови. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні записи про зареєстровані за позивачем права на нерухоме майно за вказаною адресою.
Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність, зокрема спірність прав щодо ділянки. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект компетентним органом буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, орган місцевого самоврядування може відмовити.
Такий правовий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.04.2023 у справі № 120/126/22-а.
Суд наголошує на тому, що не можуть бути підставами для визнання протиправним рішення можливі наступні дії відповідача, які можуть відбутися в майбутньому.
Окрім цього, суд вказує на те, що під час надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачем не враховуються планування забудови та розвитку території, вимоги щодо використання земель загального користування, прав суміжних землекористувачів щодо визначення таких способів використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, унеможливлення забезпечення проїздів і заїздів, належного повноцінного доступу до сусідньої земельної ділянки.
Вказані обставини враховуються органом, що здійснюватиме розробку проекту землеустрою, а неврахування вказаних обставин може бути підставою для відмови у затвердженні такого проекту.
Водночас, такі твердження не вказують на протиправність оскарженого рішення.
Суд зауважує, що ст. 79-1 ЗК України визначено порядок формування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав.
За змістом ч.ч. 1-4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Таким чином, позивачем не доведено, що оскаржуваним рішенням Київської міської ради від 04.09.2014 №113/113 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового господарських будівель і споруд" порушено його права та охоронювані законом інтереси.
Суд звертає увагу, що відповідно до норм ЗК України отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.
Також, згідно позиції Верховного суду України постановах від 10.12.2013 у справі №21-358а13, від 11.10.2016 у справі № 806/3787/13-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (користування).
Отже, підсумовуючи наведене вище, суд доходить висновку, що Київської міської ради від 04.09.2014 №113/113 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового господарських будівель і споруд" відповідає критеріям визначеним в частині 2 статті 2 КАС України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятого рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 255, 262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Карп`як Оксана Орестівна