ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/528/25 пров. № А/857/22450/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Свередюк Юлії Анатоліївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Свередюк Юлії Анатоліївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській обл., Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Сорока Ю.Ю., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.04.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

20.01.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Свередюк Ю.А., діюча на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду України у Рівненській обл. від 06.11.2024р. про відмову ОСОБА_1 у призначені пенсії за віком на пільгових умовах;
зобов`язати відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. машиністом підіймальної машини у шахті Шахтоуправління «Жовтнева»;
призначити та виплачувати ОСОБА_1 з дня звернення пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України № 213-VІІІ від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. № 1-р/2020; 
стягнути із бюджетних асигнувань відповідачів 7000 грн. за надання професійної правничої допомоги та сплачений судовий збір на користь позивача (а.с.1-5).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.30 і на звороті).

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.42-43).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржила представник адвокат Свередюк Ю.А., діюча на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.86-93).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. № 1-р/2020) мають жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, які працювали до 01.04.2015р. на посадах, визначених у вказаних нормах.
07.07.2018р. ОСОБА_1 досягла 50-річного віку, станом на день звернення позивача за призначенням пенсії (30.10.2024р.) страховий стаж позивача становив 20 років 00 місяців 07 днів (при необхідному не менше 20 років), з них 11 років 00 місяців 25 днів - пільговий стаж за Списком № 2 (при необхідному не менше 10 років, який набутий саме до 01.04.2015р.).
ОСОБА_1 працювала з 02.09.1985р. по 01.04.1997р. повний робочий день у шахті Шахтоуправління «Жовтнева» та виконувала відкриті гірничі роботи та роботи на поверхні за професією, посадою машиніста підіймальних машин, що передбачено п.1 розділу 1 Списку № 2, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 461 від 24.06.2016р., вказана обставина підтверджується довідкою ДП «Шахта № 1 «Нововолинська» № 95 від 29.10.2024р. про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Таким чином, оскільки на час звернення із заявою від 30.10.2024р. позивач досягла 50-річного віку, мала 20 років 00 місяців 07 днів страхового стажу, з них 11 років 00 місяців 25 днів пільгового стажу за Списком № 2, про що подала необхідні документи, тому позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. № І-р/2020).
Відтак, рішення ГУ ПФ України в Рівненській обл. від 06.11.2024р., яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах з підстав недостатності страхового стажу, як визначено п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є протиправним.
Враховуючи викладене, пенсійний орган неправомірно не призначає та не виплачує позивачу пенсію за віком на пільгових умовах.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 звернулася 30.10.2024р. до відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.13 і на звороті).
Вказана заява позивача за принципом екстериторіальності надійшла для розгляду до ГУ ПФ України в Рівненській обл.
Рішенням ГУ ПФ України у Рівненській обл. № 032450007450 від 06.11.2024р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Крім того, до пільгового стажу не зараховано період роботи з 22.08.1992р. по 31.10.1992р. згідно уточнюючої довідки № 95 від 29.10.2024р., оскільки відсутній наказ про атестацію робочого місця за посадою лампівник (а.с.9 і на звороті).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно змісту позовної заяви позивач вважає, що до її пільгового стажу не зараховано період роботи з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. у зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки, яка підтверджувала пільговий стаж роботи.
Однак, з долученої до матеріалів справи форми РС-право судом встановлено, що період роботи позивача з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. машиністом підіймальної машини у шахті Шахтоуправління «Жовтнева» зараховано до загального та пільгового стажу позивача.
Відтак, твердження позивача про те, що до її пільгового стажу не зараховано період роботи з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. у зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки, яка підтверджувала пільговий стаж роботи, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Доказів, які б свідчили про протилежне, позивачем до суду не надано.
На підставі вищезазначеного, суд вважав правомірною відмову в призначенні пенсії позивачу за віком на пільгових умовах, оскільки даний факт підтверджується належно оформленими доказами.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на таке.

Спір між сторонами у даній справі виник щодо правомірності рішення ГУ ПФ України у Рівненській обл. № 032450007450 від 06.11.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах (через відсутність необхідного страхового стажу 25 років). При цьому, пенсійний орган підтвердив страховий стаж позивача 20 років 00 місяців 07 днів, пільговий стаж на роботах за Списком № 2 – 10 років 10 місяців 03 дні.
Водночас, за доданими документами до пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано період роботи з 22.08.1992р. по 31.10.1992р. згідно уточнюючої довідки № 95 від 29.10.2024р., виданої Державним підприємством Шахта № 1 «Нововолинська», оскільки відсутній наказ про атестацію робочого місця за посадою лампівник.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно із ч.3 ст.4 цього Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст.5 вказаного Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Згідно з п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» вказаного Закону пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

03.10.2017р. Верховною Радою України було ухвалено Закон України № 2148-VIII від 03.10.2017р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (набрав чинності з 11.10.2017р.), який доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст.12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість, згідно з пунктом «б» ст.13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015р., визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, Законом № 213-VІІІ збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік та стаж набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років, стаж з 20 до 25 років.

Відповідно до п.1 резолютивної частини рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з п.3 резолютивної частини зазначеного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. 

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, через що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020р. у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

За таких умов відмова пенсійного органу в призначенні ОСОБА_1 , яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років, мала підтверджений страховий стаж 20 років 00 місяців 07 днів, пільговий стаж на роботах за Списком № 2 – 10 років 10 місяців 03 дні, пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням відсутність необхідного страхового стажу, визначеного п.2 ч.2 ст.114 Закону № 1058-ІV, є протиправною.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 набула право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону № 1788-ХІІ.

Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, враховуючи наявність у позивача відповідного віку (понад 50 років), наявність достатнього страхового стажу (понад 20 років) та пільгового стажу (10 років), що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, рішення ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 032450007450 від 06.11.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах не ґрунтується на вимогах закону.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача ГУ ПФ України у Волинській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. машиністом підіймальної машини у шахті Шахтоуправління «Жовтнева», колегія суддів враховує наступне.

Із долученої до матеріалів справи форми РС-право, судом встановлено, що період роботи позивача з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. машиністом підіймальної машини у шахті Шахтоуправління «Жовтнева» зараховано до загального та пільгового стажу позивача (а.с.40).
Відтак, твердження позивача про те, що до її пільгового стажу не зараховано період роботи з 31.10.1992р. по 01.04.1997р. у зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки, яка підтверджувала б пільговий стаж роботи, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, через що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В частині вирішення вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 з дня звернення пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 колегія суддів наголошує на такому.

Відповідно до вимог процесуального закону суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту в цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для призначення їй спірної пенсії.
Разом з тим, наведених обставин апеляційним судом не встановлено. Оцінка правомірності відмови в призначенні пенсії стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у рішенні № 032450007450 від 06.11.2024р. Однак, під час судового розгляду не встановлено у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такої пенсії.
Отже, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача в цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Окрім цього, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний пенсійний орган, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Рівненській обл.

Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту прав та інтересів позивача, як визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Рівненській обл. № 032450007450 від 06.11.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язання ГУ ПФ України в Рівненській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.10.2024р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (із доданими до неї підтверджуючими документами) та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.
При цьому, суд не уповноважений встановлювати наявність чи відсутність всіх підстав для призначення пенсії у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.
За таких умов прийняття судом рішення про визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача призначити пенсію без перевірки наявності чи відсутності усіх для цього підстав буде передчасним.
При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачем висновки судового рішення. Такі твердження відповідають вимогам ч.4 ст.245 КАС України.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України слід стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. наступні судові витрати у вигляді: 
сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.6);
сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2906 грн. 88 коп. (а.с.54, 67).
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача всю суму сплаченого судового збору, оскільки, незважаючи на часткове задоволення позовних та апеляційних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірного рішення суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено на користь позивача, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно із способом захисту порушених прав. Також з таких умов правильним є застосування принципу визначення розміру судових витрат (виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог, який стосується часткового задоволення судом вимог немайнового характеру, за якого визначити у відсотковому відношенні суму судового збору є неможливо).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), за наявності - документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката Свередюк Ю.А. в загальному розмірі 7000 грн.
На підтвердження факту надання правової допомоги позивачем представлено наступні письмові докази (в копіях/оригіналах):
договір № б/н від 13.11.2024р. про надання правничої допомоги, укладений між позивачем та адвокатом Свередюк Ю.А. (а.с.10 і на звороті);
квитанцію до прибуткового касового ордера № 66 від 30.11.2024р. на суму 7000 грн. за написання позовної заяви (а.с.11).

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Свередюк Ю.А. в суді першої інстанції (написання позовної заяви), а відтак підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній справі.

Частинами 1 і 2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п.131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі № 910/12876/19).

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (п.п.133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п.5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі № 904/4507/18.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).
Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді складання позовної заяви.

Колегія суддів враховує, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи – а.с.36-38), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Із врахуванням всіх обставин справи колегія суддів вважає, що слід визначити дійсний розмір витрат на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції в сумі 1000 грн., який є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню) та порушення норм процесуального закону, що призвело до помилкового вирішення спору, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, ст.316, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Свередюк Юлії Анатоліївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.04.2025р. в адміністративній справі № 140/528/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов представника адвоката Свередюк Юлії Анатоліївни, діючої на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. № 032450007450 від 06.11.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.10.2024р. про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (із доданими до неї підтверджуючими документами) та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. (юридична адреса: 33028, Рівненська обл., м.Рівне, вул.О.Борисенка, буд.7; код ЄДРПОУ 21084076) наступні судові витрати у вигляді: сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 1211 грн. 20 коп.; сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2906 грн. 88 коп., витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 1000 грн.; всього: 5118 (п`ять тисяч сто вісімнадцять) грн. 08 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 22.07.2026р.