Справа № 369/12775/25
Провадження № 2/369/5037/26
РІШЕННЯ
Іменем України

21.08.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Лисяк К.О., за участю представника позивача Чальцева Д.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження в м. Києві в залі судових засідань Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/12775/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, -
в с т а н о в и в:

У липні 2025 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, згідно якого останній просив суд: визнати кредитні договори №631704420, №631564793 укладені між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» недійсними в частині встановлення обов`язку позичальника сплачувати платежі за нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину; зобов`язати АТ «Сенс Банк» зробити перерахунок заборгованості за Кредитними договорами №631704420, №631564793 з урахуванням визнання Кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій; визнати безпідставно нарахованою комісію за розрахунково-касове обслуговування за Кредитним договором №631704420 у розмірі 2400 грн (дві тисячі чотириста гривень 00 коп.); визнати безпідставно нарахованою комісію за розрахунково-касове обслуговування за Кредитним договором №631564793 у розмірі 13 249,33 грн (тринадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 33 коп); зобов`язати АТ «Сенс Банк» відрахувати із загальної суми заборгованості за кредитними договорами №631704420, №631564793 комісію за розрахунково-касове обслуговування; визнати безпідставно нарахованими проценти за овердрафт за Кредитним договором №631704420 у розмірі 2 379,72 (дві тисячі триста сімдесят дев`ять гривень 72 коп.); визнати безпідставно нарахованими проценти за овердрафт за Кредитним договором №631564793 у розмірі 293,95 (двісті дев`яносто три гривні 95 коп.); зобов`язати АТ «Сенс Банк» відрахувати із загальної суми заборгованості за кредитними договорами №631704420, №631564793 проценти за овердрафт; зобов`язати АТ «Сенс Банк» не здійснювати нарахування та стягнення за розрахунково-касове обслуговування та овердрафт за Кредитними договорами №631704420, №631564793.
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що між Публічним акціонерним товариством «Альфа банк» (зараз АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 було укладено Договори №631704420, №631564793, згідно з якими, ОСОБА_1 відкрив відновлювальні кредитні лінії. 
З боку ПАТ «Альфа Банк» ОСОБА_1 було надано Акцепт пропозиції на укладання угод про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії.
Відповідно до Публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (надалі – Пропозиція) вказана Публічна пропозиція із всіма Додатками до неї, Правила користування банківською Платіжною Карткою (далі – Правила користування Карткою (Додаток № 1), Тарифи, Анкета-Заява про акцепт Публічної пропозиції, що надана Клієнтом Банку, Угоди про використання Продуктів Банку, а також будь-які інші договори та угоди, що укладаються на підставі цього Договору, разом складають єдиний документ - Договір про банківське обслуговування фізичних осіб.
Відповідно до п. 2.1. Пропозиції Згідно з умовами цього Договору Банк зобов`язується на підставі Угод про використання Продуктів Банку відкривати Клієнтам Поточні рахунки та/або Рахунки, приймати від Клієнта, або на ім`я Клієнта Депозитні Вклади, надавати Кредити, надавати послуги щодо користування Системою МАБ тощо.
Тобто Публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб є такою ж обов`язковою складовою договору про надання банківських послуг як і Додатки до неї (зокрема Додаток №4 «Кредитні карти фізичних осіб»).
ОСОБА_1 не отримував від Банку Публічних пропозицій АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що в сукупності із Акцептою свідчило про укладені у належній формі договіри між сторонами про надання банківських послуг.
До того ж Акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлюваної кредитної лінії, був підписаний лише Головою Правління ПАТ «Альфа Банк». А сам факт надання вказаної Акцепти до Публічної пропозиції АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осібне свідчить про беззаперечне ознайомлення клієнта з Публічною пропозицією АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб.
Під час надання Акцепту Банк ні з якою Публічною пропозицією АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб позивача не ознайомлював, також всупереч ст.ст. 9, 11 ЗУ «Про споживче кредитування» не надав Позивачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Вказане підтверджується відсутністю підпису Позивача під Публічною пропозицією АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб.
Відповідно до п.3.3. Додатку №4 «Кредитні карти фізичних осіб» до Публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, відкриття Рахунку і отримання кредиту в вигляді Відновлювальної кредитної лінії здійснюється на підставі Договору, цього Додатку №4, а також укладеної між Сторонами на підставі Договору та цього Додатку №4 Угоди. Угода між Клієнтом та Банком укладається в порядку передбаченому Договором та з урахуванням умов цього Додатку № 4. Кожна Угода обов`язково містить суму кредиту, строк надання кредиту, тип кредиту, мету кредиту, розмір процентів, що встановлюються за користування коштами Відновлювальної кредитної лінії, комісійних винагород (у випадку їх наявності), необхідність укладення договорів щодо супутніх послуг.
Однак, між Позивачем та ПАТ «Альфа Банк» такі Угоди не укладалися.
ПАТ «Альфа Банк» самостійно встановлював та змінював розмір кредитних лімітів.
Публічною пропозицією АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб встановлено, що банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів. Однак, ОСОБА_1 , вона не підписувалась. 
Крім того, Тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб – нових клієнтів не містить підпису позичальника, не датований як документ.
Отже, Публічну пропозицію АТ „Альфа-Банк” на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб та Тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб – нових клієнтів не можна вважати складовими частинами укладеними між банком та ОСОБА_1 кредитними договорами.
В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року висловлена наступна правова позиція, що стосується вказаних правовідносин:
«…При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано банком при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».
Отже, можемо зробити висновок, роздруківка із сайту відповідача щодо умов кредитування та тарифів належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦКУ щодо договору приєднання. Адже Публічна пропозиція АТ «Альфа Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб та Додаток №4 до вказаної Пропозиції «Кредитні карти фізичних осіб», що розміщені на офіційному сайті відповідача неодноразово змінювалися самим банком, тобто кредитор може надавати найбільш вигідну та сприятливу для себе редакцію вказаних документів, для задоволення своїх інтересів.
Крім того, позивач посилається на те, що нарахування за овердрафт є несправедливим та безпідставним ще з огляду на те, що немає жодного підтвердження узгодження сторонами сплати за овердрафт. Сторони не узгоджували сплату за овердрафт та, відповідно, розміри.
В даних правовідносинах кредитодавцем – АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк») - не було надано споживачу належним чином інформації щодо умов кредитування (відсоткова ставка, штрафні санкції, комісії і т.д).
Позивач вважає, що договори укладені між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк») є недійсними в частині встановлення обов`язку позичальника сплачувати платежі за розрахунково-касове обслуговування, нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій та укладений з порушенням норм законодавства.
Окрім того, згідно з умов кредитного договору (паспорт споживчого кредиту, анкета, акцепт) не передбачено такого пункту, як розрахунково-касове обслуговування та овердрафт.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначене підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 30.04.2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні 13.08.2026 року представник позивача підтримав задоволення позову.
Відповідач у судове засідання 13.08.2026 року не з`явився, про дату та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов до суду не подав.
Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні , з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
З матеріалів справи вбачається, що між АТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту № 631704420 та № 631564793, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, на підставі чого надано позивачем акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту від 28.06.2021 року, оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, паспорт споживчого кредиту від 05.02.2021 року, анкету-заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа-банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «Альфа-Банк» від 05.02.2021 року.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).
Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.
Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов`язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, на правовідносини Банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10 червня 2017 року поширюються положення Закону України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Спірні кредитні договори між сторонами укладені у 2021 році, тобто, після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування».
У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема: загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
У договорі про споживчий кредит, можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Стаття 20 ЗУ «Про споживче кредитування» чітко визначає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб.
Споживач має право укласти договір про надання додаткових чи супутніх послуг з обраною ним третьою особою, включеною до переліку тих, які відповідають вимогам кредитодавця (за наявності такого переліку), крім випадків, коли відповідну послугу може надати лише кредитодавець. Перелік третіх осіб, які відповідають вимогам кредитодавця, розміщується на офіційному веб-сайті кредитодавця або на інформаційних стендах, доступ до яких є вільним для споживачів, у всіх приміщеннях кредитодавця, включаючи філії та відділення, що здійснюють споживче кредитування, (ч. 3 ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування»).
З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач отримав інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартна форма) та відображена у Паспорті споживчого кредиту, в якому наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, строку кредитування; процентної ставки, відсотків річних; плати за обслуговування кредиту; орієнтовної загальної вартості кредиту; реальної річної процентної ставки, відсотків річних та інша інформація передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
Позивач своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування та орієнтовною вартістю кредиту до його укладення і згодна з такими умовами.
Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49.
Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Враховуючи викладене, суд надходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що при укладенні оспорюваних угод про надання кредиту в частині щодо нарахування комісії та плати за розрахунково-касове обслуговування, йому не було надано відомості, які потрібні клієнту при укладенні угоди та, що укладення вказаної угоди не відповідало її волі, а відтак і позовні вимоги про визнання кредитних договорів №631704420, №631564793 укладених між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» недійсними в частині встановлення обов`язку позичальника сплачувати платежі за нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину, не підлягають задоволенню.
Також, на думку суду, відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання АТ «Сенс Банк» зробити перерахунок заборгованості за Кредитними договорами №631704420, №631564793 з урахуванням визнання Кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій; визнання безпідставно нарахованою комісію за розрахунково-касове обслуговування за Кредитним договором №631704420 у розмірі 2400 грн (дві тисячі чотириста гривень 00 коп.); визнання безпідставно нарахованою комісію за розрахунково-касове обслуговування за Кредитним договором №631564793 у розмірі 13 249,33 грн (тринадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 33 коп); зобов`язання АТ «Сенс Банк» відрахувати із загальної суми заборгованості за кредитними договорами №631704420, №631564793 комісію за розрахунково-касове обслуговування; визнання безпідставно нарахованими проценти за овердрафт за Кредитним договором №631704420 у розмірі 2 379,72 (дві тисячі триста сімдесят дев`ять гривень 72 коп.); визнання безпідставно нарахованими проценти за овердрафт за Кредитним договором №631564793 у розмірі 293,95 (двісті дев`яносто три гривні 95 коп.); зобов`язання АТ «Сенс Банк» відрахувати із загальної суми заборгованості за кредитними договорами №631704420, №631564793 проценти за овердрафт; зобов`язання АТ «Сенс Банк» не здійснювати нарахування та стягнення за розрахунково-касове обслуговування та овердрафт за Кредитними договорами №631704420, №631564793, оскільки такі позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання кредитних договорів №631704420, №631564793 укладених між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк» недійсними в частині встановлення обов`язку позичальника сплачувати платежі за нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Усі інші доводи та твердження позивача не спростовують вищевикладених висновків суду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів.
Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -, 
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів – відмовити повністю.
Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 14.09.2026 року.

Суддя А.В. Янченко