ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/26689/24

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2026 року (суддя Царікова О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року №160/26689/24 адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, рекомендованої, Довідкою ВЛК Довідкою ВЛК № 746/118 від 16.06.2023.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, Довідкою ВЛК № 746/118 від 16.06.2023.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2025 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі № 160/26689/24 повернуто.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року набрало законної сили 10 березня 2025 року.
Виконавчий лист у справі №160/13433/24 виданий 03 лютого 2025 року.
В подальшому, до суду звернувся відповідач із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі №160/26689/24.
Заява обґрунтована тим, що ще до звернення позивача з позовною заявою, відповідачем на банківський рахунок позивача добровільно у відповідності до норм чинного законодавства виплачено позивачу передбачені законом грошові кошти, а саме - виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. 00 коп. старшому лейтенанту ОСОБА_1 за час лікування, у зв`язку із отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), за періоди: з 06.06.2023 по 07.06.2023 на підставі Довідки (додаток 5 про обставини травми) №990 від 24.12.2023, а також виписки із медичної карти №7436/895 від 07.06.2023. з 08.06.2023 по 16.06.2023 на підставі виписки із медичної карти №9393 від 16.06.2023. 17.06.2023 по 16.07.2023 на підставі довідки ВЛК №746/118 від 16.06.2023, відпускний квиток №444, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2077. Факт здійснення оплати підтверджується картками особового рахунку військовослужбовця.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку та апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
В доводах апеляційної скарги вказує, що 20.05.2026 відповідач звернувся із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі №160/26689/24, в обґрунтування якої зазначено, що ще до звернення позивача з позовною заявою, відповідачем на банківський рахунок позивача добровільно у відповідності до норм чинного законодавства виплачено позивачу передбачені законом грошові кошти, а саме - виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. 00 коп. старшому лейтенанту ОСОБА_1 за час лікування, у зв`язку із отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), за періоди: з 06.06.2023 по 07.06.2023 на підставі Довідки №990 від 24.12.2023, а також виписки із медичної карти №7436/895 від 07.06.2023. З 08.06.2023 по 16.06.2023 на підставі виписки із медичної карти №9393 від 16.06.2023. 17.06.2023 по 16.07.2023 на підставі довідки ВЛК №746/118 від 16.06.2023, відпускний квиток №444, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2077. Факт здійснення оплати підтверджується картками особового рахунку військовослужбовця, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2077 від 05.05.2024 року, відомістю 240527PB000040775238 про зарахування заробітної плати (грошового забезпечення).
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. 
Статтею 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. 
Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (статті 373 КАС України).
Згідно з положеннями частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. 
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. 
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. 
Згідно пункту 1 частини 1 статті 26 цього Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Так, Верховний Суд у постанові від 05.11.2020 (справа №752/2391/17 (2а-14/09)), з урахуванням узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015, дійшов висновку, що наведені в статті 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові.
До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником поза межами виконавчого провадження чи іншою особою.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Разом з цим, законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 374 КАС України.
При цьому, словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.
Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 374 КАС України, не є вичерпними, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06.2020 у справі №520/1466/14-ц, від 09.09.2021 у справі №824/67/20, від 05.11.2020 у справі №752/2391/17, від 09.06.2022 у справі №2-118/2001, від 09.02.2023 у справі №824/85/21.
Так, в ході розгляду справи судом було встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року №160/26689/24 адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких додаткової винагороди виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, рекомендованої, Довідкою ВЛК Довідкою ВЛК № 746/118 від 16.06.2023.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, Довідкою ВЛК № 746/118 від 16.06.2023.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2025 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі № 160/26689/24 повернуто.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року набрало законної сили 10 березня 2025 року.
Виконавчий лист у справі №160/13433/24 виданий 03 лютого 2025 року.
Вподальшому, до суду звернувся відповідач із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в адміністративній справі №160/26689/24.
Заява обґрунтована тим, що ще до звернення позивача з позовною заявою, відповідачем на банківський рахунок позивача добровільно у відповідності до норм чинного законодавства виплачено позивачу передбачені законом грошові кошти, а саме - виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. 00 коп. старшому лейтенанту ОСОБА_1 за час лікування, у зв`язку із отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), за періоди: з 06.06.2023 по 07.06.2023 на підставі Довідки (додаток 5 про обставини травми) №990 від 24.12.2023, а також виписки із медичної карти №7436/895 від 07.06.2023. з 08.06.2023 по 16.06.2023 на підставі виписки із медичної карти №9393 від 16.06.2023. 17.06.2023 по 16.07.2023 на підставі довідки ВЛК №746/118 від 16.06.2023, відпускний квиток №444, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 2077. Факт здійснення оплати підтверджується картками особового рахунку військовослужбовця.
18.06.2026 до суду надійшли додаткові пояснення від ОСОБА_1 , в яких останній зазначає, що з виписки єдиного банківського рахунку позивача встановлено, що описаних військовою частиною НОМЕР_1 коштів у сумі 132922,04 грн. 27.05.2024 не надходило на рахунок, в інші дати також описана сума за спірні періоди лікування в/ч НОМЕР_1 не виплачувалася на рахунок позивача. Інших банківських рахунків, на які могли бути направлені кошти у позивача немає. Відтак, надана військовою частиною інформація щодо здійснення нарахування коштів за спірні періоди лікування недостовірна. З наданої військовою частиною НОМЕР_1 довідки про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів не встановлено, на який рахунок здійснено зарахування коштів позивача.
Колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відсутні підстави передбачені статтею 374 КАС України для визнання виконавчого документа у цій справі таким, що не підлягає виконанню, адже заявником не надано у повному обсязі доказів виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року, яке набрало законної сили 10 березня 2025 року, а тому у задоволенні відповідної заяви відмовлено правильно. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Інші доводи апеляційної скарги стосовно суті спору зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд. Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги у названій вище частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 328, 370, 374 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя О.В. Головко