Справа № 127/25464/25
Провадження № 2/127/5488/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Грань» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:
14 серпня 2025 року ТОВ «Грань» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 грудня 2019 року між ТОВ «Грань» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3400.
За умовами пункту 1.1 договору продавець передав у власність покупця 21/25 частки нежитлового приміщення № 2 загальною площею 243,8 кв.м, розташованого на першому поверсі другого та третього блоків будівлі гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 2.1 договору сторони погодили ціну продажу майна у розмірі 303 391 грн 20 коп., яку покупець зобов`язався перерахувати на банківський рахунок продавця, відкритий в АТ «УкрСиббанк», протягом десяти днів з дня підписання договору.
Позивач зазначає, що відповідач у встановлений договором строк свої зобов`язання щодо оплати вартості придбаного нерухомого майна не виконала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.
Посилаючись на приписи статей 525, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629, 655, 691 Цивільного кодексу України та умови договору, позивач просив суд стягнути з відповідача основну суму заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 303 391 грн 20 коп.; стягнути інфляційні втрати у розмірі 302 521 грн 55 коп.; стягнути три відсотки річних від простроченої суми, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України (у розмірі, визначеному поданим до суду розрахунком); стягнути пеню у розмірі 482 149 грн 55 коп., нараховану відповідно до умов договору із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання; стягнути з відповідача понесені судові витрати. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025 року позовну заяву ТОВ "Грань" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.
У відзиві зазначено, що ще у 2021 році ТОВ «Грань» звернулося до суду з позовом про розірвання цього ж договору купівлі-продажу, припинення права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. За результатами розгляду справи № 127/14617/21 постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а у задоволенні позову відмовлено. На думку відповідача, зазначені обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний із фактом невиконання договору та тривалий час не заявляв вимог про стягнення коштів.
Також сторона відповідача зазначала, що 26 квітня 2021 року відповідач здійснила платіж у сумі 303 391 грн 20 коп. на рахунок ТОВ «Грань», однак платіж був повернутий банком у зв`язку із закриттям рахунку одержувача. На підтвердження зазначених обставин посилалася на платіжне доручення, лист АТ «АБ «Радабанк», довідку АТ «УкрСиббанк» та матеріали цивільної справи №127/14617/21. Вказувала, що саме позивач закрив банківський рахунок, визначений договором, не повідомивши про це покупця.
Крім того, відповідач зазначила, що після державної реєстрації права власності відчужила спірне майно іншим особам, а тому не є його власником. Також представник відповідача вказував на безпідставність нарахування інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені, посилаючись, зокрема, на дію воєнного стану.
Окремою заявою представник відповідача просив застосувати наслідки спливу позовної давності, зазначаючи, що обов`язок відповідача щодо сплати коштів мав бути виконаний до 12 грудня 2019 року, а позов подано лише у серпні 2025 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку.
Представник позивача подав відповідь на відзив та заперечення щодо заяви про застосування позовної давності.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що попередня справа стосувалася іншого способу захисту порушеного права, а саме розірвання договору та витребування майна, тоді як у даній справі заявлено вимоги про стягнення грошових коштів як належний спосіб захисту. Також зазначив, що перерахування відповідачем коштів у квітні 2021 року не свідчить про належне виконання договору, оскільки платіж здійснено із значним порушенням встановленого договором строку, а після повернення коштів відповідач жодних заходів щодо повторної належної оплати не вжив.
Заперечуючи проти заяви про застосування позовної давності, представник позивача зазначив, що на момент введення в Україні воєнного стану строк позовної давності не сплив, а тому відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України його перебіг був продовжений на весь період дії воєнного стану, у зв`язку із чим позов подано в межах установленого законом строку.
На підтвердження своїх заперечень відповідач зазначила, що у квітні 2021 року вчинила дії, спрямовані на виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу, здійснивши платіж у сумі 303 391 грн 20 коп. на банківський рахунок ТОВ «Грань», зазначений у договорі купівлі-продажу. Разом із тим, у зв`язку із закриттям зазначеного рахунку позивача банківською установою кошти були повернуті платнику. Відповідач вказувала, що вказані обставини вже були предметом дослідження під час розгляду цивільної справи №127/14617/21 та встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року.
Також відповідач посилалася на те, що позивач упродовж тривалого часу не вчиняв дій щодо отримання оплати за договором, а звернувся до суду з відповідним позовом лише у 2025 році після завершення розгляду іншої цивільної справи між сторонами, що, на її думку, свідчить про недобросовісне здійснення цивільних прав.
Крім того, відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, зазначивши, що відповідно до умов договору оплата мала бути здійснена протягом десяти днів з дня його укладення, а тому право позивача на звернення до суду виникло у грудні 2019 року, тоді як позов подано лише у серпні 2025 року.
Позивач, заперечуючи проти зазначених доводів, вказував, що здійснений відповідачем у квітні 2021 року платіж не може вважатися належним виконанням зобов`язання, оскільки був здійснений із істотним порушенням встановленого договором строку та після повернення банком коштів відповідачу остання повторної належної оплати не здійснила.
На підтвердження своїх заперечень проти доводів відповідача позивачем також подано виписку за банківським рахунком ТОВ «Грань» в АТ «Укрсиббанк» за період з 01 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року, відповідно до якої 27 лютого 2024 року на рахунок товариства надійшли кошти у сумі 303 391 грн 20 коп. із призначенням платежу «Повернення помилково зарахованих коштів згідно платіжної інструкції №291543 від 09.02.2024. Фактичний платник – ОСОБА_3 … Сплата за нерухомість згідно договору купівлі-продажу від 02.12.2019 №3400, покупець ОСОБА_1 ». Позивач зазначав, що зазначені кошти були помилково зараховані на рахунок товариства та в подальшому повернуті платнику, оскільки ТОВ «Грань» не вважало таку оплату належним виконанням відповідачем договірного зобов`язання.
20.02.2026 року по справі ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях.
Представник відповідачки у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, але у відзиві проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у відзиві, додаткових поясненнях та заяві про застосування наслідків спливу позовної давності.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно, повно та безпосередньо дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх відповідно до вимог статей 76–82, 89 ЦПК України у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Судом встановлено, що 02 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Грань» як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. та зареєстрований у реєстрі за №3400.
Відповідно до пункту 1.1 договору продавець передав у власність покупця 21/25 частки нежитлового приміщення № 2 загальною площею 243,8 кв.м, розташованого на першому поверсі другого та третього блоку будівлі гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що вартість нерухомого майна становить 303391 грн 20 коп., які покупець зобов`язався перерахувати на банківський рахунок продавця, відкритий в АТ «УкрСиббанк», протягом десяти календарних днів з дня підписання договору.
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору продавець зобов`язувався передати об`єкт продажу покупцю за актом приймання-передачі після повного розрахунку, а обов`язок продавця щодо передачі майна вважався виконаним із моменту передачі ключів та підписання сторонами акта приймання-передачі.
Разом із тим, відповідно до пункту 4.1 договору право власності на нерухоме майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації такого права.
Матеріалами справи підтверджується, що право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно було зареєстровано 02 грудня 2019 року, а у подальшому зазначене нерухоме майно було нею відчужено іншим особам.
Разом із тим судом встановлено, що у строк, визначений пунктом 2.1 договору, а саме до 12 грудня 2019 року включно, відповідач оплату вартості придбаного нерухомого майна не здійснила, що сторонами фактично не заперечується.
Під час розгляду справи встановлено, що 26 квітня 2021 року відповідач здійснила платіж у сумі 303 391 грн 20 коп. на банківський рахунок ТОВ «Грань», зазначений у договорі купівлі-продажу. Водночас у зв`язку із закриттям зазначеного рахунку 13 квітня 2021 року вказані кошти банківською установою були повернуті платнику.
Вказані обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у справі №127/14617/21, якою, зокрема, досліджувалися питання виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу від 02 грудня 2019 року, а тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Разом із цим під час судового розгляду представником відповідача подано виписку за банківським рахунком ТОВ «Грань» в АТ «УкрСиббанк» за період з 01 лютого 2024 року по 29 лютого 2024 року.
Із зазначеної виписки вбачається, що 09 лютого 2024 року на рахунок ТОВ «Грань» надійшли грошові кошти у сумі 303 391 грн 20 коп. із призначенням платежу: «Сплата за нерухомість згідно договору купівлі-продажу від 02.12.2019 №3400, покупець ОСОБА_1 ».
Із цієї ж виписки вбачається, що підставою для надходження коштів була платіжна інструкція №291543 від 09 лютого 2024 року, а також, що 27 лютого 2024 року, ТОВ «Грань» здійснило списання зазначених грошових коштів у сумі 303 391 грн 20 коп. із призначенням платежу «Повернення помилково зарахованих коштів згідно платіжної інструкції №291543 від 09.02.2024», у зв`язку з чим отримані кошти були повернуті фактичному платнику.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу, правових наслідків здійснення платежів у 2021 та 2024 роках, а також щодо наявності підстав для стягнення основного боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних, пені та застосування позовної давності.
Представником відповідача під час розгляду справи подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, мотивовану тим, що відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу від 02 грудня 2019 року відповідач була зобов`язана здійснити оплату вартості нерухомого майна протягом десяти календарних днів із дня укладення договору, а тому право позивача на звернення до суду виникло після спливу зазначеного строку. Оскільки із цим позовом ТОВ «Грань» звернулося до суду лише у серпні 2025 року, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності.
Заперечуючи проти зазначеної заяви, представник позивача посилався на пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257–259 ЦК України, продовжуються на строк його дії, у зв`язку з чим позов подано в межах установленого законом строку.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Судом установлено, що пунктом 2.1 договору купівлі-продажу від 02 грудня 2019 року сторони погодили, що покупець зобов`язаний сплатити вартість нерухомого майна у розмірі 303 391 грн 20 коп. протягом десяти календарних днів із дня підписання договору шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця.
Отже, останнім днем належного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання було 12 грудня 2019 року, а перебіг позовної давності розпочався 13 грудня 2019 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Із 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року перебіг строку позовної давності (загальний і спеціальний) був зупинений через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Воєнний стан неодноразово було продовжено.
Після 4 вересня почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». 
Таким чином, законодавець встановив спеціальне правове регулювання перебігу саме строків позовної давності у цивільних правовідносинах, яке підлягає застосуванню незалежно від положень процесуального законодавства щодо процесуальних строків.
Станом на 2 квітня 2020 року, тобто на день зупинення строку позовної давності, із строку позовної давності, який розпочався 13 грудня 2019 року, минуло 3 місяці 20 днів, а тому на цей момент строк позовної давності не закінчився.
Оскільки на день звернення позивача до суду воєнний стан в Україні продовжував діяти, перебіг позовної давності відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України був продовжений на строк його дії.
Посилання представника відповідача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22, Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі №620/7233/21, від 24 жовтня 2022 року у справі №160/175/22 та від 22 вересня 2022 року у справі №140/13772/21 суд відхиляє, оскільки зазначені судові рішення стосуються застосування процесуальних строків звернення до адміністративного суду та їх поновлення, тоді як спірні правовідносини регулюються нормами матеріального права, а саме положеннями Цивільного кодексу України щодо позовної давності.
Отже, наведена відповідачем судова практика не регулює спірні правовідносини та не спростовує застосування до них положень пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
За таких обставин суд дійшов висновку, що на момент звернення ТОВ «Грань» із даним позовом строк позовної давності не сплив, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків, передбачених статтею 267 ЦК України, відсутні.
Отже, заявлена відповідачем вимога про застосування позовної давності підлягає частковому задоволенню лише щодо вимоги про стягнення пені, до якої застосовується спеціальна позовна давність тривалістю один рік, тоді як щодо вимог про стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат та трьох відсотків річних підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд не вбачає, оскільки перебіг загальної позовної давності був продовжений на строк дії карантину відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та зупинений на період дії воєнного стану згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із частиною першою статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою договором купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, необхідні для здійснення платежу.
За змістом статей 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а укладений сторонами договір є обов`язковим для виконання.
Судом установлено, що 02 грудня 2019 року між ТОВ «Грань» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого відповідач придбала 21/25 частки нежитлового приміщення загальною площею 243,8 кв.м за ціною 303 391 грн 20 коп.
Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що зазначена сума підлягає сплаті покупцем протягом десяти календарних днів із дня підписання договору шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця.
Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що у встановлений договором строк, тобто до 12 грудня 2019 року включно, відповідач свого обов`язку щодо оплати вартості придбаного нерухомого майна не виконала.
Отже, починаючи з 13 грудня 2019 року відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 612 ЦК України.
Під час розгляду справи встановлено, що 26 квітня 2021 року відповідач здійснила платіж на суму 303 391 грн 20 коп. на банківський рахунок ТОВ «Грань», визначений договором купівлі-продажу. Разом із тим зазначені кошти були повернуті банківською установою у зв`язку із закриттям рахунку отримувача.
Вказані обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у справі №127/14617/21, яка набрала законної сили, а тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають.
Крім того, під час розгляду цієї справи судом досліджено виписку по банківському рахунку ТОВ «Грань» в АТ «УкрСиббанк» за лютий 2024 року, з якої вбачається, що 09 лютого 2024 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти у сумі 303 391 грн 20 коп. із призначенням платежу «Сплата за нерухомість згідно договору купівлі-продажу від 02.12.2019 №3400, покупець ОСОБА_1 ». Надалі, 27 лютого 2024 року, зазначені кошти були перераховані ТОВ «Грань» назад платнику із призначенням платежу «Повернення помилково зарахованих коштів».
Надаючи оцінку зазначеним обставинам, суд виходить із того, що саме по собі надходження коштів на рахунок позивача у лютому 2024 року не свідчить про припинення спірного зобов`язання.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належне виконання зобов`язання передбачає не лише вчинення боржником дій, спрямованих на оплату, а й досягнення передбаченого договором правового результату, а саме остаточного виконання грошового обов`язку перед кредитором.
Із досліджених судом доказів убачається, що грошові кошти, перераховані у лютому 2024 року, не залишилися у розпорядженні позивача, а були повернуті платнику, у зв`язку із чим зобов`язання щодо сплати ціни договору фактично не було припинене.
Відтак станом на день ухвалення судового рішення відповідач не виконала обов`язок щодо оплати вартості придбаного нерухомого майна у спосіб, який призвів би до припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України.
Посилання сторони відповідача на те, що сам факт здійснення платежу виключає можливість стягнення вартості нерухомого майна, суд відхиляє.
Суд бере до уваги, що незалежно від причин подальшого повернення коштів, обов`язок покупця сплатити встановлену договором ціну майна припиняється лише після належного виконання зобов`язання, тоді як у даному випадку грошові кошти були повернуті платнику, а продавець фактично не отримав передбачену договором оплату.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач, набувши право власності на нерухоме майно та в подальшому відчуживши його іншим особам, не виконала в повному обсязі свого основного обов`язку щодо сплати його вартості.
За таких обставин суд доходить висновку, що вимога ТОВ «Грань» про стягнення з ОСОБА_1 основної заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 303 391 грн 20 коп. є законною, обґрунтованою, підтвердженою належними та допустимими доказами, а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правова природа зазначених нарахувань неодноразово роз`яснювалася Великою Палатою Верховного Суду, яка виходить із того, що інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права кредитора та компенсацією втрат від знецінення грошових коштів і плати за користування ними боржником.
Як встановлено судом, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 02 грудня 2019 року відповідач була зобов`язана здійснити оплату вартості нерухомого майна протягом десяти днів з дня укладення договору, тобто не пізніше 12 грудня 2019 року. Отже, починаючи з 13 грудня 2019 року відповідач вважається такою, що прострочила виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим під час розгляду справи встановлено, що протягом строку виконання зобов`язання відповідач неодноразово вчиняла дії, спрямовані на його належне виконання.
З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору відповідач здійснила перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, зазначений у договорі купівлі-продажу. Проте відповідні платежі були повернуті банківською установою у зв`язку із закриттям рахунку позивача. Доказів того, що після закриття такого рахунку позивач повідомив відповідача про нові банківські реквізити або забезпечив можливість прийняття виконання зобов`язання в інший спосіб, матеріали справи не містять.
Крім того, судом встановлено, що 09 лютого 2024 року відповідач повторно здійснила платіж на користь позивача, який був зарахований на рахунок останнього, однак уже 27 лютого 2024 року ці кошти були повернуті відповідачу самим позивачем.
Наведені обставини свідчать, що відповідач вчиняла реальні та послідовні дії, спрямовані на виконання свого грошового обов`язку, тоді як саме поведінка позивача фактично унеможливила прийняття такого виконання.
Слід критично оцінювати пояснення представника позивача щодо того, що позивач повернув кошти, оскільки було рішення суду про розірвання договору, так як рішення суду від 26 грудня 2023 року в цивільінй справі № 127/14617/21 було скасовано згідно постанови Вінницького апеляційого суду від 09 квітня 2024 року. 
Відповідно до частини першої статті 613 ЦК України кредитор є таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, установлених договором, актами цивільного законодавства чи таких, що випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Крім того, слід звернути увагу на те, що постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року у справі №127/14617/21 також встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 було надано копію платіжного доручення від 26 квітня 2021 року № 652485 про оплату за нежитлове приміщення згідно договору купівлі-продажу №3400 від 02 грудня 2019 року в сумі 303381,20 грн (а.с. 107 т.1).
Відповідно до довідки за вих. №15 від 26 серпня 2021 року, виданої ТОВ «Грань», товариство кошти в сумі 303391,20 грн не отримувало у зв`язку з тим, що рахунок № НОМЕР_1  був закритий 13 квітня 2021 року (а.с.114 т.1)
Вказане підтверджується копією довідки №57-1-06/34/220, виданої начальником відділення № 444 АТ «Укрсиббанк» (а.с.115 т.1).
На виконання ухвали суду від 21 жовтня 2021 року, АТ «АБ «РАДАБАНК» надало суду лист №1009-1/10-1-1/2021-БТ від 12 листопада 2021 року та копію платіжного доручення № 652484 від 26 квітня 2021 року щодо перерахування з карткового рахунку ОСОБА_1 , IBAN:  НОМЕР_2  на розрахунковий рахунок ТОВ «Грань» № НОМЕР_1 коштів у сумі 303391,20 грн (а.с.158-159 т.1).
15 грудня 2021 року від АТ «АБ «РАДАБАНК» надійшло доповнення від 10 грудня 2021 року до вказаного листа, в якому зазначено, що перераховані кошти платіжним дорученням № 652484 від 26 квітня 2021 року з карткового рахунку ОСОБА_1 , IBAN:  НОМЕР_2  на розрахунковий рахунок ТОВ «Грань» № НОМЕР_1  у сумі 303391,20 грн було повернуто АТ «Укрсиббанк» 27 квітня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 у зв`язку з закриттям рахунку отримувача, а саме рахунку ТОВ «Грань» № НОМЕР_1 . У подальшому грошові кошти ОСОБА_1 отримала з карткового рахунку через POS термінал, про що також свідчить виписка з карткового рахунку ОСОБА_1 , IBAN:  НОМЕР_2  (а.с.175-176 т.1).
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 , хоча і через значний проміжок часу, вчиняє дії для оплати придбаного нерухомого майна. При цьому, саме товариство протягом визначеного договором строку, а також протягом наступного 2020 року жодних заходів для отримання коштів не вживало.
За змістом статті 613 ЦК України прострочення кредитора виключає відповідальність боржника за період, протягом якого виконання не відбулося саме внаслідок дій або бездіяльності кредитора.
Отже, суд приходить до висновку, що після першого повернення банком грошових коштів у зв`язку із закриттям рахунку позивача останній був зобов`язаний повідомити відповідача про нові реквізити для виконання грошового зобов`язання або забезпечити іншу реальну можливість його виконання. Невчинення таких дій свідчить про прострочення кредитора.
Аналогічно, повернення позивачем 27 лютого 2024 року грошових коштів, добровільно перерахованих відповідачем 09 лютого 2024 року, також підтверджує відмову кредитора від прийняття належного виконання.
Таким чином, після виникнення прострочення кредитора відсутні правові підстави для покладення на відповідача негативних наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, за відповідний період, оскільки подальше невиконання грошового зобов`язання було обумовлене поведінкою самого позивача.
Разом із тим сам факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання у встановлений договором строк до моменту виникнення прострочення кредитора не звільняє її від обов`язку компенсувати кредитору наслідки такого прострочення.
Суд також враховує, що заявлена відповідачем вимога про застосування позовної давності є обґрунтованою лише частково.
Згідно зі статтями 256, 257, 261 ЦК України загальна позовна давність становить три роки та обчислюється окремо щодо кожного дня прострочення при стягненні сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
Разом із тим відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню COVID-19, строки позовної давності, визначені статтями 257 та 258 ЦК України, продовжувалися на строк дії такого карантину.
Крім того, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану строки позовної давності також продовжуються на строк його дії.
Оскільки карантин діяв до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який на момент звернення позивача до суду продовжував діяти, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у цій справі немає.
Разом із тим перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що він здійснений без урахування встановлених судом обставин щодо прострочення кредитора та містить арифметичні неточності, а тому не може бути покладений в основу судового рішення.
У зв`язку з цим суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, виходячи із періоду фактичного прострочення боржника, який підлягає врахуванню, а також з урахуванням встановлених судом обставин щодо моменту виникнення прострочення кредитора.
Разом із тим, перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд встановив, що він не враховує встановлені під час розгляду справи обставини щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на належне виконання грошового зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджується, що 26.04.2021 відповідач здійснила перерахування на користь позивача грошових коштів у сумі 303 391,20 грн на виконання умов договору купівлі-продажу. Разом із тим зазначені кошти були повернуті банківською установою 27.04.2021 у зв`язку із закриттям рахунку позивача.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних може здійснюватися лише за період з 13.12.2019 по 27.04.2021 включно.
Судом враховано офіційні індекси споживчих цін Державної служби статистики України за період з грудня 2019 року по квітень 2021 року. Сукупний індекс інфляції за зазначений період становить 109,792 %.
Відповідно інфляційні втрати становлять: 303 391,20 грн ? 109,792 % ? 100 % ? 303 391,20 грн = 29 707,04 грн.
Щодо трьох процентів річних, суд виходить із того, що вони підлягають нарахуванню за 502 календарні дні прострочення, а саме: з 13.12.2019 по 27.04.2021 включно.
Розрахунок 3 % річних: 303 391,20 грн ? 3 % ? 502 дні ? 365 (366) = 12 493,07 грн.
Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 29 707,04 грн та трьох процентів річних у розмірі 12 493,07 грн.
У решті вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період після 27.04.2021 слід відмовити.
Окрім основної суми заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 482 149,55 грн, нараховану за період з 13.12.2019 по 28.07.2025.
Надаючи оцінку зазначеним вимогам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Згідно із частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.
За змістом статей 547, 548 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання має бути вчинений у письмовій формі, а забезпечення виконання зобов`язання застосовується лише у випадках, встановлених договором або законом.
Отже, право кредитора на стягнення пені виникає лише тоді, коли її сплата прямо передбачена договором або відповідним законом.
Дослідивши укладений між сторонами договір, суд встановив, що його умовами не передбачено відповідальності покупця у вигляді пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також не визначено її розмір, порядок нарахування чи період обчислення.
Будь-яких положень, які б встановлювали застосування подвійної облікової ставки Національного банку України чи іншого способу визначення пені, спірний договір не містить.
Також суд зазначає, що посилання позивача на статтю 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» саме по собі не є достатньою підставою для стягнення пені.
Відповідно до статей 1, 3 зазначеного Закону платники грошових коштів сплачують пеню лише у розмірі, встановленому за згодою сторін, при цьому її максимальний розмір не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України. Тобто цей Закон визначає лише граничний допустимий розмір пені, але не встановлює обов`язку її сплати у разі відсутності відповідної домовленості сторін.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, який зазначив, що положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не є самостійною матеріально-правовою підставою для стягнення пені, якщо її застосування не передбачене договором або спеціальним законом.
Суд також звертає увагу, що відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України у вигляді інфляційних втрат та трьох процентів річних, є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яка застосовується незалежно від вини боржника та незалежно від того, чи передбачена вона договором.
Натомість пеня є договірною неустойкою та не може бути стягнута лише на підставі довільного розрахунку кредитора.
Наданий позивачем розрахунок пені, здійснений шляхом застосування подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 13.12.2019 по 28.07.2025, сам по собі не створює у відповідача обов`язку зі сплати такої санкції, оскільки не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору чи імперативних приписах закону.
Крім того, судом уже встановлено, що відповідач неодноразово вчиняла дії, спрямовані на належне виконання свого грошового зобов`язання, зокрема здійснювала платіж 26.04.2021, який був повернутий банком у зв`язку із закриттям рахунку позивача, а також повторно перерахувала кошти 09.02.2024, які 27.02.2024 були повернуті самим позивачем як помилково зараховані. Наведені обставини свідчать про відсутність умисного ухилення відповідача від виконання зобов`язання та додатково спростовують доводи позивача щодо наявності підстав для застосування до неї настільки значного розміру штрафних санкцій.
Крім того, суд враховує, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Як встановлено судом, позивач просить стягнути пеню, нараховану за період з 13 грудня 2019 року по 28 липня 2025 року, тобто фактично за понад п`ять років прострочення, що істотно перевищує встановлений законом спеціальний строк позовної давності.
При цьому відповідачем у справі заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України є підставою для її застосування судом.
Також суд враховує, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України перебіг позовної давності був продовжений на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням COVID-19, а пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України — на строк дії воєнного стану в Україні.
Разом із тим зазначені положення регулюють лише питання перебігу позовної давності, однак не створюють матеріально-правової підстави для стягнення пені, якщо така відповідальність не встановлена договором або законом.
Отже, навіть з урахуванням законодавчих положень щодо продовження перебігу позовної давності на час карантину та воєнного стану, заявлена позивачем вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню, оскільки спірним договором застосування пені не передбачено. Крім того, суд бере до уваги, що позивач заявив вимогу про стягнення пені за період, який значно перевищує спеціальний однорічний строк позовної давності, встановлений пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України.
За таких обставин суд доходить висновку, що вимога про стягнення пені у розмірі 482 149,55 грн є необґрунтованою, не підтверджується умовами договору та нормами матеріального права, а тому не підлягає задоволенню.
Також позивач просить стягнути з відповідача 31 224,15 грн, посилаючись на те, що упродовж 2020–2024 років ним було сплачено податок на нерухоме майно щодо нежитлового приміщення № 2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження зазначених вимог позивачем надано розрахунок сплати податку на нерухоме майно за 2020–2024 роки.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що 02.12.2019 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, відповідно до пункту 4.1 якого право власності у покупця виникає з моменту його державної реєстрації.
Матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору за відповідачем було зареєстровано право власності на 21/25 часток нежитлового приміщення № 2 загальною площею 243,8 кв. м, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 239915801 від 06.01.2021 року.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно є фізичні та юридичні особи, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Таким чином, починаючи з моменту державної реєстрації права власності, обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно покладався саме на власника спірного об`єкта.
Разом із тим сам по собі факт здійснення позивачем платежів до бюджету не є достатньою підставою для їх стягнення з відповідача в порядку відшкодування збитків чи як складової договірної відповідальності.
Позивачем не доведено, що сплата ним податку здійснювалася на виконання обов`язку відповідача, а також не надано належних та допустимих доказів виникнення у відповідача договірного або передбаченого законом обов`язку компенсувати позивачу зазначені суми.
Крім того, спірний договір купівлі-продажу не містить умов, відповідно до яких покупець зобов`язувався відшкодовувати продавцю суми податку на нерухоме майно, сплачені останнім після переходу права власності.
Також позивач не довів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків відповідно до статей 22, 623 ЦК України, зокрема причинного зв`язку між діями відповідача та понесеними ним витратами.
За таких обставин суд доходить висновку, що вимога про стягнення з відповідача 31 224,15 грн витрат зі сплати податку на нерухоме майно є необґрунтованою, не підтверджена належними та допустимими доказами, не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору та вимогах чинного законодавства.
Окремо суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 12, частини першої статті 13 та частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Згідно зі статтями 76–80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достатніми — докази, які у своїй сукупності дають можливість суду дійти висновку про наявність або відсутність відповідних обставин.
Разом із тим позивач, заявляючи вимогу про стягнення 31 224,15 грн витрат зі сплати податку на нерухоме майно, обмежився поданням власноруч складеного розрахунку та окремих платіжних документів, однак не навів належного правового обґрунтування виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати зазначені суми.
Позивачем також не доведено, що сплата відповідних сум податку перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями або бездіяльністю відповідача, не надано доказів того, що такі витрати є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а також не підтверджено наявності усіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності, які є обов`язковою умовою для покладення на відповідача обов`язку з їх відшкодування.
Саме по собі здійснення позивачем відповідних платежів не свідчить про виникнення у відповідача обов`язку компенсувати їх, оскільки такий обов`язок має бути підтверджений належними та допустимими доказами і ґрунтуватися на вимогах закону або умовах договору, чого під час розгляду справи встановлено не було.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивач не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доведення підстав заявленої вимоги, у зв`язку з чим вона задоволенню не підлягає.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом задоволено позовні вимоги на суму 345 591,31 грн із заявлених 1088062,30 грн, що становить 31,76 % від ціни позову.
З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір у розмірі 5 332,28 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263–265, 273 ЦПК України, статтями 11, 15, 16, 526, 530, 610, 612, 613, 625, 627, 629, 655, 692 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Грань» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грань» заборгованість за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02 грудня 2019 року у загальному розмірі 345 591 (триста сорок п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 31 копійка, яка складається з 303391 (трьохсот трьох тисяч трьохсот дев`яноста однієї) гривні 20 копійок — основний борг; 29 707 (двадцяти дев`яти тисяч семисот семи) гривень 04 копійки — інфляційні втрати; 12 493 (дванадцяти тисяч чотирьохсот дев`яноста трьох) гривень 07 копійок — три проценти річних. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Грань» судовий збір у розмірі 5332 (п`ять тисяч триста тридцять дві) гривні 28 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Грань», ЄДРПОУ 30740988, адреса місця знаходження: 11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Коротуна, буд. 1, офіс 8.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду складений 17.07.2026

Суддя: