ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/29017/25
категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи в подвійному розмірі періоду її роботи з 01.01.2004 по 06.06.2019 року на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анастезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" та з 04.04.2019 по 23.07.2025 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих № 2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу у подвійному розмірі періоди роботи з 01.01.2004 по 06.06.2019 на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анастезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" та з 04.04.2019 по 23.07.2025 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих №2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського", та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 23.07.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено в зарахуванні до стажу у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періодів її роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 та з 04.04.2019 по 23.07.2025.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.
Відповідач у відзиві просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що вказані періоди роботи після 01.01.2004 зараховані у одинарному розмірі.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі також Пенсійний фонд, Управління, відповідач) та з 23.07.2025 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV). 
Відповідно до розрахунку страхового стажу (форма РС-право) при призначенні пенсії періоди роботи позивача з 09.09.2002 по 31.12.2003 Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії зараховано позивачу в подвійному розмірі, натомість з 01.01.2004 по 30.06.2025 в одинарному.
Адвокат в інтересах позивачки звернувся до Пенсійного фонду із заявою від 05.12.2025 щодо надання інформації з питань пенсійного забезпечення ОСОБА_1 та просив здійснити позивачці перерахунок та виплату пенсії з урахуванням її кратності у подвійному розмірі.
Листом від 12.12.2025 відповідач повідомив, що позивачці при страховому стажі 39 років 5 місяців 12 днів, у подвійному розмірі відповідно до ст. 24 Закону № 1058-IV зараховано період з 09.09.2002 по 31.12.2003 на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" Житомирської обласної ради.
Тобто, з 01.01.2004 всі періоди враховано в одинарному розмірі.
Зазначені дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що порушують її право на належне пенсійне забезпечення, тому звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.
01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV.
Відповідно до преамбули Закону № 1058-IV, цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 24 Закону № 1058-IV врегульовано періоди, з яких складається страховий стаж.
Згідно частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Крім того, за правилами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в т.ч. щодо пільг по обчисленню стажу) діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону № 1788-XII "Пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Пільги щодо обчислення стажу роботи в деяких медичних закладах передбачені статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", згідно якої робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР "Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню" №841 від 11.06.1986р. затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичного закладу, за приписами якого у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 8 жовтня 1997р. (далі - Наказ МОЗ №303) проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.
Пунктом 1 Рекомендацій щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, затверджених вищезазначеним Наказом, передбачено організацію анестезіологічних груп в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток.
Пунктами 1,4 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, яке також затверджено Наказом МОЗ №303, передбачено створення в лікувально-профілактичних закладах різних підрозділів служби анестезіології, в тому числі анестезіологічні групи.
Таким чином, згідно вищевказаного Наказу МОЗ України відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих Всесвітньою організацією охорони здоров`я із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.
Згідно роз`яснень, наданих Міністерством охорони здоров`я і Міністерством праці та соціальної політики України у листах від 10 вересня 2002р. №10.03.67/100, від 28 травня 2002р. №10.02.11/450 та від 21 червня 2002р. №02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст.60 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.
Згідно з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач, крім іншого:
-у період з 09.09.2002 по 31.05.2012 працювала в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії (до перейменування відділення - "анестезіології - реанімації");
-у період з 01.06.2012 по 06.06.2016 переведена на посаду молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення інтенсивної терапії для післяопераційних хворих в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії;
-у період з 04.04.2019 по 31.10.2019 працювала на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення інтенсивної терапії для післяопераційних хворих (з 19.02.2019 назву посади змінено на "молодшої медичної сестри з догляду за хворими") в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського";
- з 01.10.2019 переведена на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих №2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського".
Крім того, даний факт не заперечується відповідачем.
Як встановлено судом, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області не зараховано до страхового стажу позивача періоди її роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 та з 04.04.2019 по 30.06.2025 у подвійному розмірі, оскільки відсутня правова норма в Законі № 1058-IV та відсутній обов`язок враховувати статтю 60 Закону № 1788-XII для обрахунку стажу з 01.01.2004. При цьому, період до 01.01.2004 зараховано.
Однак, суд враховує, що вимогами пункту 4 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Крім того, редакція статті 60 Закону № 1788-XII є чинною на теперішній час, а стаття 24 Закону № 1058-IV не скасовує статтю 60 Закону № 1788-XII та не зупиняє її дію.
Таким чином, порівняльний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що Закон №1058-IV не встановлює обмежень щодо застосування ст. 60 Закону №1788-XII при обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція ст. 60 Закону №1788-XII є чинною на теперішній час і, до того ж, спеціальною у питаннях про зарахування стажу для призначення пенсії на пільгових умовах.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 160/14078/22. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, у яких Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII періоди роботи позивачів в закладах, визначених у статті 60 Закону № 1788-XII, після 01 січня 2004 року, тобто після дати набрання чинності Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом № 1058-IV та Законом № 1788-XII вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України "Про пенсійне забезпечення", то він мав би виключити із Закону України "Про пенсійне забезпечення" усі інші положення, чого зроблено не було.
Посилання представника відповідача на те, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та вислугу років є безпідставним, оскільки вимогами абзацу 4 частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.
Зазначеної позиції підтримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28.05.2025 у справі 240/8358/25.
Згідно розрахунку стажу страхового стажу (форма РС-право) при призначенні пенсії періоди роботи позивача з 09.09.2002 по 31.12.2003 Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анестезіології та інтенсивної терапії зараховано позивачу в подвійному розмірі, натомість з 01.01.2004 по 30.06.2025 в одинарному.
Період з 01.07.2025 до 23.07.2025 (день призначення пенсії) взагалі не зараховано.
Таким чином, враховуючи те, що згідно змісту позовної заяви позивач не погоджується лише з не зарахуванням до страхового стажу позивача у подвійному розмірі періодів роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 та з 14.04.2019 по 23.07.2025, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до стажу позивача у подвійному розмірі періоди роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 (а не по 06.06.2019) на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анастезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" та з 04.04.2019 до 23.07.2025 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих № 2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" .
Вимоги в частині зарахування періоду роботи позивача у подвійному розмірі з 07.06.2016 по 03.04.2019 задоволенню не підлягають, оскільки докази, які б свідчили, що позивач у вказаний працювала на посадах, які передбачають зарахування стажу в подвійному розмірі, в матеріалах справи відсутні. 
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").
Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до страхового стажу позивача у подвійному розмірі періодів роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 та з 04.04.2019 до 23.07.2025, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання саме такого органу Пенсійного фонду зарахувати до страхового стажу оскаржувані періоди роботи позивача за займаною посадою у подвійному розмірі відповідно до положень ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 23.07.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.
Згідно ст.134 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частиною 4 ст.161 КАС України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Системний аналіз вищенаведених норм права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом, останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи.
Суд звертає увагу, що розгляд даної справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що не передбачає проведення судових дебатів.
В матеріалах справи міститься квитанція №5060-0974-6331-9025, відповідно до якої позивачем при зверненні сплачений судовий збір в розмірі 986,44 грн.
Враховуючи, що позов подано через підсистему "Електронний суд", сплаті підлягав судовий збір у розмірі 968,96 грн., а не 986,96 грн.
Решта суми сплачена надмірно, тому може бути повернута позивачу у встановленому законом порядку.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011.
Враховуючи часткове задоволення позову на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 484,48 грн.
Щодо інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає таке.
До матеріалів справи наданий ордер №1175942 на представництво інтересів позивача адвокатом Лук"янчуком Ю.В..
Згідно позиції, яка висловлена у постанові КАС ВС від 25 квітня 2025 року у справі №260/8523/23, склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Однак, позивачем та його представником до матеріалів справи не надано будь-якого акту виконаних робіт, платіжних документів про оплату наданих послуг чи інших доказів, які б надавали можливість суду встановити понесені судові витрати в цій частині.
Крім того, позивачем не надано заяви щодо здійснення розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 242-246, 295 КАСУ,
вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7,м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл.,10003. РНОКПП/ЄДРПОУ: 13559341) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи в подвійному розмірі періоду її роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анастезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" та з 04.04.2019 по 23.07.2025 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих № 2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу у подвійному розмірі періоди роботи з 01.01.2004 по 06.06.2016 на посаді молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення анастезіології та інтенсивної терапії в Комунальній установі "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського" та з 04.04.2019 по 23.07.2025 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення реанімації та інтенсивної терапії для післяопераційних хворих №2 в Комунальному некомерційному підприємстві "Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського", та здійснити перерахунок і виплату пенсії з 23.07.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484,48 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя О.В. Капинос