КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
02 липня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/10301/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі: відповідача ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Деснянського районного суд міста Києва у складі судді Грегуля О. В.
від 01 квітня 2026 року
у цивільній справі № 754/17064/25 Деснянського районного суд міста Києва
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
до ОСОБА_2 ,
ОСОБА_1 
про стягнення оплати житлово-комунальних послуг,
У С Т А Н О В И В:
В жовтні 2025 року позивач звернувся з даним позовом, у якому посилаючись на несплату житлово-комунальних послуг, що надані за адресою: АДРЕСА_1 , просив стягнути солідарно 185 983 грн 62 коп. - оплати житлово-комунальних послуг (послуг з централізованого опалення до 01.05.2018, послуг з централізованого гарячого водопостачання до 01.05.2018, послуг з централізованого опалення з 01.05.2018 по 31.10.2021, послуг централізованого постачання гарячої води з 01.05.2018 по 31.10.2021, послуг з постачання теплової енергії з 01.11.2021, послуг з постачання гарячої води з 01.11.2021, плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії, плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води, оплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення, оплати за обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води), втрати від інфляції (період з 01.01.2024 по 31.06.2025), трьох процентів річних (період з 01.01.2024 по 31.06.2025), пені (період з 01.01.2024 по 31.06.2025), а також 3 028 грн судового збору.
Рішенням Деснянського районного суд міста Києва від 01 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» оплати житлово-комунальних послуг, втрати від інфляції, трьох процентів річних, пені.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 1 395 грн75 коп. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 1395 грн 75 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У задоволенні клопотання/заяви про розстрочення виконання рішення суду відмовлено. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2026 виправлено описку в тексті вступної частини повного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2026 у справі № 754/17064/25 та замість дати виготовлення повного рішення 10.04.2026 вказано дату виготовлення повного рішення 01.04.2026.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, в якому суттєво зменшити суму стягнення.
Зазначає, що суд першої інстанції самостійно змінив борговий період, встановивши початок нарахування заборгованості з 01.04.2017, тоді як КП «Київтеплоенерго» у початковій позовній заяві визначило період стягнення з 01.05.2018 по 30.05.2025. На думку апелянта, такий крок є прямим виходом суду за межі позовних вимог, що суперечить принципу диспозитивності, закріпленому у статті 13 ЦПК України.
Звертає увагу на те, що розгляд справи по суті відбувся з порушенням принципу змагальності сторін та неповним з`ясуванням обставин. Наголошує, що в судовому рішенні безпідставно констатовано неявку відповідачів, хоча вони були присутні на першому судовому засіданні, про що свідчить відповідна розписка, тоді як представники позивача у той день до суду не з`явилися. Додатково вказує на порушення статей 165 та 166 ЦПК України, оскільки сторона відповідача не отримувала відповіді на відзив ні в системі «Електронний суд», ні засобами поштового зв`язку. Також наполягає на безпідставному ігноруванні заяви про застосування строків позовної давності за статтями 257 і 267 ЦК України, оскільки нарахування заборгованості за період з 01.04.2017 по квітень 2023 року перебуває поза межами загального трирічного строку. Сума стягнення 171 145,48 гривень, як стверджує апелянт, фактично включає ці старі борги на суму понад 80 000 гривень основної заборгованості без урахування санкцій. Також зазначає про неправомірність нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних під час дії воєнного стану, посилаючись на мораторій згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 206. Відповідач також вказує на відсутність детального помісячного розрахунку безпосередньо в тексті судового рішення, що унеможливлює перевірку обґрунтованості присудженої суми, та висловлює незгоду з відмовою суду в розстроченні виконання грошового зобов`язання.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. 
Зазначає, що твердження відповідача про безпідставну зміну боргового періоду судом є помилковими, оскільки за заявою сторони відповідача суд здійснив дослідження матеріалів справи та застосував строки позовної давності з урахуванням пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Позивач наголошує, що відповідачі є належними боржниками, оскільки вони зареєстровані у спірній квартирі, а факт відсутності підписаного письмового договору не звільняє їх від обов`язку оплати за спожиті послуги згідно з публічним договором приєднання, опублікованим у газеті «Хрещатик». Представник позивача звертає увагу на те, що підприємство на законних підставах набуло право вимоги заборгованості, що утворилася до 01 травня 2018 року, на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго». Крім того, позивач вказує, що нарахування інфляційної складової та трьох відсотків річних здійснювалося виключно з 2024 року, тобто після набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 1405, оскільки місто Київ не входить до зони активних бойових дій з 30 квітня 2022 року.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Інші учасники у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
За наданим позивачем витягом з реєстру територіальної громади та відповідно до наданої на запит інформації ГІОЦ встановлено, що право найму за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачам.
З огляду на пропуск позовної давності про стягнення коштів нарахованих до 11.03.2017 позивач здійснив перерахунок заборгованості, що вказана в позові та повідомив, що при застосуванні судом строку позовної давності позивач просить здійснювати нарахування заборгованості за спірними платежами з 01.04.2017 та стягнути з відповідачів 171 457,48 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги Комунального підприємства «Київтеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі офіційно зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , в силу закону є споживачами послуг та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Встановивши факт належного надання позивачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та утворення заборгованості, суд урахував заяву представника позивача про пропуск строку щодо вимог до 11.03.2017 та прийняв уточнений розрахунок боргу з 01.04.2017. Суд дійшов висновку, що визначена сума заборгованості у розмірі 171 457,48 грн є доведеною, оскільки сторона відповідача не спростувала її належними правовими доказами чи альтернативним контррозрахунком. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про розстрочення виконання рішення суду на три роки через відсутність беззаперечних доказів існування обставин, що істотно ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення у розумінні статті 435 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.
Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, є предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).
Відповідно до ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира, в якій зареєстровані відповідачі, під`єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло- та водопостачання, а отже, вони є споживачем послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 споживачами послуг з ТЕ/ПГВ.
Матеріалами справи та долученими до позовної заяви розрахунками підтверджується, що заборгованість відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення становить 16 918,27 грн, інфляційна складова боргу - 2 926,87 грн, три проценти річних - 717,58 грн, а заборгованість за послуги з централізованого гарячого водопостачання за цей же період - 7 217,52 грн, інфляційна складова боргу - 1 248,65 грн, три проценти річних - 306,12 грн. 
За наступний період з 01.05.2018 по 31.10.2021 розрахунком у сукупності підтверджується заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 27 166,17 грн, інфляційна складова боргу - 4 699,75 грн, три проценти річних - 1 152,19 грн, а також борг за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 32 429,23 грн, інфляційна складова боргу - 5 610,27 грн, три проценти річних - 1 375,36 грн. 
Окрім цього, за період з 01.11.2021 підтверджено наявність заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 070,76 грн, інфляційна складова боргу - 5 106,74 грн, три проценти річних - 1 233,81 грн, пеня - 1 501,12 грн, а також заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 31 396,61 грн, інфляційна складова боргу - 4 288,00 грн, три проценти річних - 1 019,83 грн та пеня - 1 240,76 грн. 
Також матеріали справи засвідчують наявність заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 477,24 рн, з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води - 783,75 грн та з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення - 97,02 грн.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18 набув право вимоги до відповідачів щодо виконання грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які обліковувалися за особовим рахунком квартири відповідачів. 
Відповідачами не оспорюється отримання послуг тепло постачання та постання гарячої води за адресою проживання. Доказів виконання обов`язків із їх оплати матеріали справи не містять. 
Твердження апелянта про безпідставний вихід суду за межі позовних вимог є хибними, оскільки позивачем у позовній заяві первісно заявлялися вимоги про стягнення боргу, нарахованого як до 01.05.2018, так і після цієї дати, а заява представника позивача в судовому засіданні про нарахування заборгованості з 01.04.2017 становила фактичне зменшення розміру позовних вимог до 171 457,48 грн шляхом самостійного обмеження періоду стягнення в межах строку позовної давності, що повністю відповідає процесуальним правам позивача згідно зі статтею 49 ЦПК України. 
Щодо доводів апелянта про сплив позовної давності, колегія суддів зазначає, що статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю три роки. Разом з тим, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції, чинній на відповідний період) строки, визначені статтями 257 та 258 цього Кодексу, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Крім того, перебіг позовної давності зупинявся на час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що втратив чинність лише 05.09.2025. З огляду на зазначене, посилання апелянта на сплив строку позовної давності є безпідставним, оскільки вимоги позивача щодо стягнення заборгованості, що обрахована починаючи з квітня 2017 року, охоплюються межами строку, який не був пропущений.
Аналізуючи доводи апелянта щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за статтею 625 ЦК України, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1405 було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206, якими скасовано заборону на нарахування та стягнення неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість населення за житлово-комунальні послуги. 
Встановлено, що позивачем нарахування інфляційної складової та 3% річних було здійснено лише за період з 01.01.2024 по 30.06.2025, тобто після зняття нормативних обмежень, що повністю узгоджується із матеріальним законом. 
Доводи апелянта про порушення судом принципу змагальності сторін через технічні недоліки в отриманні документів не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідав 1 брав безпосередню участь у судовому засіданні, надавав усні пояснення та реалізував свої процесуальні права, а відповідачка 2 скористалася правом на подання відзиву.
Зважаючи на положення статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем було надано деталізований розрахунок заборгованості, який відповідачі не спростували належними та допустимими доказами, зокрема обґрунтованим контррозрахунком або документами про повне чи часткове погашення боргу.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині незгоди відповідача з відмовою суду першої інстанції у задоволенні клопотання про розстрочення виконання судового рішення, колегія суддів зазначає, що за змістом статті 435 ЦПК України підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013, розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників, а до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та є підставою для розстрочки його виконання, належать скрутне матеріальне становище боржника, тяжке захворювання, наявність загрози банкрутства юридичної особи, стихійне лихо або інші надзвичайні події. 
Оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачі не надали суду належних, ліквідних та беззаперечних доказів свого реального майнового стану, обсягу доходів, а також об`єктивних чинників, які б свідчили про абсолютну неможливість одноразового виконання грошового зобов`язання, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання за недоведеністю правових підстав. 
Водночас колегія суддів наголошує, що залишення клопотання про розстрочення без задоволення на стадії розгляду справи по суті не позбавляє апелянта процесуального права звернутися до суду першої інстанції, який ухвалив рішення, із самостійною заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення у порядку, передбаченому статтею 435 ЦПК України, безпосередньо на стадії його примусового виконання. У такому разі заявник не позбавлений можливості навести суду належні аргументи та надати деталізований графік планованих платежів, офіційні відомості про майновий стан, довідки про доходи та інші належні й процесуально допустимі докази, які у своїй сукупності дозволять суду першої інстанції перевірити пропорційність строку розстрочення, оцінити наявність виняткових обставин та встановити справедливий і розумний баланс інтересів сторін у виконавчому провадженні.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суд міста Києва від 01 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 07 липня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов