КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/5418/26 Головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/10149/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, заінтересована особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко Костянтин Павлович,

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що 03 листопада 2025 року до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Печерський ВДВС у м. Києві) надійшла заява про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 753/8022/24, виданого 23 жовтня 2025 року Дарницьким районним судом м. Києва про здійснення повороту виконання рішення суду від 05 липня 2024 року по цивільній справі № 753/8022/24 шляхом зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченка К.П. (далі - приватний виконавець Мельниченко К.П.) повернути ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти у розмірі 569,00 грн в якості мінімальних витрат виконавчого провадження та 489,25 грн в якості основної винагороди приватного виконавця, а всього 1 058,25 грн.
04 листопада 2025 року головним державним виконавцем Куц О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та у подальшому здійснювалися заходи примусового виконання рішення, зокрема, 12 листопада 2025 року винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до відповідних банківських установ.
Державним виконавцем періодично направляються платіжні інструкції до АТ «Акцент Банк», АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк», АТ«Ощадбанк» щодо списання заборгованості, однак вони повертаються без виконання у зв`язку із задоволенням вимог іншого виконавчого документа. В межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 кошти на депозитний рахунок відділу не надходили.
24 грудня 2025 року в.о. начальника Печерського ВДВС у м. Києві Диких О.О. винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, якою дії головного державного виконавця Куц О.В. визнано такими, що суперечать статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», та провадження фактично перекваліфіковане як немайнове.
Вказана постанова порушує права стягувача, оскільки ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року у справі № 753/8022/24 має майновий характер, а саме предметом виконання є повернення конкретної грошової суми 1 058,25 грн. Виконавчий лист від 23 жовтня 2025 року прямо визначає боржника та суму, яка підлягає поверненню, а помилкова кваліфікація провадження як немайнового позбавляє стягувача ефективного механізму виконання рішення суду (арешт рахунків, примусове стягнення). Зняття арешту з рахунків боржника створює реальну загрозу невиконання ухвали суду.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1  просила суд:
- визнати постанову в.о. начальника Печерського ВДВС у м. КиєвіДиких О.О. від 24 грудня 2025 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 незаконною та такою, що порушує права стягувача; 
- скасувати вказану постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1;
- зобов`язати державного виконавця Печерського ВДВС у м. Києві усунути порушення та поновити порушене право стягувача, продовживши виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року як рішення майнового характеру із застосуванням заходів примусового виконання (арешт рахунків, стягнення коштів);
- визнати правомірними постанови про арешт коштів боржника та про стягнення виконавчого збору відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», які винесені державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 березня 2026 року скаргу ОСОБА_1  задоволено частково.
Визнано постанову в.о. начальника Печерського ВДВС у м. КиєвіДиких О.О. від 24 грудня 2025 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 незаконною.
Скасовано постанову в.о. начальника Печерського ВДВС у м. КиєвіДиких О.О. від 24 грудня 2025 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1.
В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1  на користь держави 2 662,40 грн судового збору.
Стягнуто із Печерського ВДВС у м. Києві на користь держави 2 662,40 грн судового збору.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявниця в особі представника - адвоката Білика В.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати у частині стягнення з неї на користь держави судового збору у розмірі 2 662,40 грнта ухвалити в цій частині нове рішення, яким звільнити її від сплати судового збору за подання скарги на дії та рішення органу державної виконавчої служби.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції допустив грубе порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні питання про стягнення судового збору.
Стаття 3 Закону України «Про судовий збір» не містить такого об`єкта справляння судового збору, як скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, яка подана в порядку статті 447 ЦПК України. Більше того, у статті 4 цього Закону, яка визначає розміри ставок судового збору, відсутня ставка за подання такої скарги до суду. 
Таким чином, законодавець свідомо звільнив цю категорію справ від фінансового навантаження, щоб забезпечити ефективний судовий контроль за виконанням судових рішень.
Вказує, що стягнувши з неї на користь держави судовий збір, суд першої інстанції неправильно розтлумачив положення статті 452 ЦПК України та повністю проігнорував сталу і послідовну практику Верховного Суду, зокрема викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 565/256/15-ц, відповідно до якої за подання скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця судовий збір не сплачується.
Отже, ухвала суду в частині стягнення із заявниці 2 662,40 грн судового збору є безпідставною, постановленою всупереч вимог Закону України «Про судовий збір» та обов`язкових висновків Верховного Суду, а тому підлягає скасуванню.
27 квітня 2026 року до апеляційного суду від Печерського ВДВС у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів залишила без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що він поданий з порушенням установленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження строку на подання такого відзиву і без порушення клопотання про поновлення цього процесуального строку.
Учасники справи (провадження) в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заявниця в апеляційній скарзі просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, орган ДВС також надіслав заяву про розгляд справи без участі його представника, приватний виконавець Мельниченко К.П. причини неявки до суду не повідомляв, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заявниця оскаржує в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції лише у частині стягнення із неї на користь держави 2 662,40 грн судового збору, а в іншій частині це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вимоги скарги стягувача підлягають частковому задоволенню, відповідно до статті 452 ЦПК України стягнення судового збору покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог скарги, а саме із ОСОБА_1 на користь держави необхідно стягнути 2 662,40 грн судового збору, так як їй було відмовлено у задоволенні двох вимог скарги.
Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).
Відповідно до статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У частині, яка не врегульована статтею 452 ЦПК України, розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця, здійснюється з урахуванням статті 141 ЦПК України.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах» це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.
У частинах другій - четвертій статті 448 ЦПК України містяться вимоги щодо форми та змісту скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи органу державної виконавчої служби, а також перелік документів, що додаються до такої скарги, до якого не входять документи, що підтверджують сплату судового збору.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до частини першої статті 3 цього Закону судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством та Кодексом України з процедур банкрутства; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.
За своїм змістом вказаний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Розміри ставок судового збору, визначені у статті 4 Закону України «Про судовий збір», залежать від характеристики об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява (в окремих випадках - у поєднанні з характеристикою суб`єкта, який звертається до суду).
Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень у цивільних справах.
Отже, ані розділом VII ЦПК України, ані Законом України «Про судовий збір» не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», ураховуючи, що провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід`ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі, в якій провадження за скаргою не відкривається, а за подання позовної заяви сплачено відповідний судовий збір, ні розділом VII ЦПК, ні Законом України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» (частина перша статті 3) не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то за подання скарги судовий збір не сплачується.
Аналогічна позиція викладена і в абзаці 2 пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Подібні правові висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18), від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18).
Таким чином, не підлягає сплаті судовий збір за подання до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За таких обставин суд першої інстанції, постановивши ухвалу про часткове задоволення скарги ОСОБА_1  на дії та рішення Печерського ВДВС у м. Києві, дійшов помилкового висновку про стягнення із заявниці на користь держави пропорційно до незадоволених вимог скарги 2 662,40 грн судового збору, оскільки судовий збір за подання до суду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби не справляється, тому, незалежно від результату розгляду скарги ОСОБА_1 , за її рахунок не можуть компенсуватись іншій стороні чи державі судові витрати по сплаті судового збору.
Враховуючи, що судовий збір за подання скарги не підлягає справлянню із заявниці в силу закону, то відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК Українисудові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції слід віднести в рахунок держави.
Отже, оскаржуване судове рішення в частині розподілу судових витрат, а саме про стягнення із заявниці на користь держави 2 662,40 грн судового збору прийнято при неправильному застосуванні положень статті 448 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про судовий збір».
Виходячи з вищенаведеного, ухваласуду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із одночасним проведенням нового розподілу судових витрат у вигляді судового збору, який був стягнутий із заявниці скарги на дії та рішення Печерського ВДВС у м. Києві.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2026 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь держави 2 662,40 грн судового збору скасувати.
Судові витрати за розгляд справи за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в суді першої інстанції віднести в рахунок держави.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 08 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній