ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 947/24685/26
Провадження № 3/947/2434/26

31.07.2026 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м. Одеси Іванчук В.М., розглянувши матеріали справи, що надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції у відношенні:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП (протокол серії ЕПР1 № 681499 від 01.06.2026 року) – 

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 681499 від 01.06.2026 року, 01.06.2026 року о 21:10 год., за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, біля будинку № 56, водій ОСОБА_1 (далі – особа, що притягується до адміністративної відповідальності), керував автомобілем марки «LANOS», номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: порушення мови та координації рухів, зіниці очей не реагують на світло, тремтіння пальців рук, почервоніння очей, після чого відмовилася від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння за допомогою технічних засобів та у спеціалізованому медичному закладі.
За таких обставин особа, що притягується до адміністративної відповідальності порушила п.2.5 «Правил дорожнього руху» України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Згідно п.2.5 «Правил дорожнього руху» України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Захисник Боднар М.О. у судовому засіданні заперечував проти притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та повідомив, що у матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази, які б підтверджували факт керування останнім транспортним засобом. Зазначив, що фактично автомобілем керував громадянин ОСОБА_2 , у якого працівниками поліції були виявлені та вилучені наркотичні засоби, після чого його було затримано, що також підтверджується письмовими показаннями останнього. Незважаючи на це, адміністративний протокол за ч.1 ст.130 КУпАП був складений саме відносно ОСОБА_1 .. Крім того, захисник звернув увагу суду на те, що наявні у матеріалах справи відеозаписи працівників поліції не містять фіксації факту керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , не відображають моменту його перебування за кермом автомобіля під час руху та не підтверджують об`єктивну сторону інкримінованого адміністративного правопорушення. У зв`язку із цим захисник просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Вислухавши пояснення захисника, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність перевірки обставин справи з урахуванням таких положень національного законодавства та міжнародних стандартів судового розгляду.
Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а застосування уповноваженими органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу допускається виключно в межах їх компетенції та у точній відповідності із законом.
Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна, умисна або необережна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, установлений порядок управління та за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, обов`язковою передумовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення в її діях усіх передбачених законом елементів складу відповідного адміністративного правопорушення, а саме: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає можливість визнання особи винною та застосування до неї адміністративного стягнення.
Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення відповідно до ст.245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.
Наведені вимоги покладають на суд обов`язок не обмежуватися формальним відтворенням відомостей, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а перевірити, чи підтверджуються такі відомості належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, дослідженими в установленому законом порядку.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган або посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність конкретної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Такі фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих і свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є одним із передбачених законом джерел доказів, однак за своєю правовою природою він лише фіксує сформульоване уповноваженою посадовою особою обвинувачення в адміністративному правопорушенні та сам по собі не має наперед установленої доказової сили. Викладені у протоколі відомості підлягають перевірці шляхом їх зіставлення з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Згідно зі ст.252 КУпАП орган або посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зазначене означає, що жоден доказ не може мати для суду наперед установленої сили, а висновок про винуватість особи повинен бути результатом оцінки всієї сукупності доказів, які узгоджуються між собою, не містять істотних суперечностей та дозволяють достовірно встановити всі юридично значущі обставини правопорушення.
Відповідно до ст.280 КУпАП під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна конкретна особа у його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи існують обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність; чи заподіяно майнову шкоду; а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, установлення самого факту порушення певного припису законодавства без належного підтвердження того, що таке порушення було вчинене саме особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, не може бути достатньою підставою для застосування адміністративного стягнення.
Частиною першою ст.130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, зокрема, за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Отже, відповідальність за відмову від проходження огляду за ч.1 ст.130 КУпАП може наставати лише за умови достовірного встановлення того, що вимога про проходження огляду була пред`явлена саме особі, яка керувала транспортним засобом. Факт керування транспортним засобом є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього складу адміністративного правопорушення та повинен бути доведений належними і допустимими доказами.
Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху України передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою визначення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Зі змісту наведеного положення випливає, що встановлений пунктом 2.5 Правил дорожнього руху обов`язок покладається саме на водія, тобто на особу, яка керує транспортним засобом. Тому для юридичної кваліфікації відмови від проходження огляду за ч.1 ст.130 КУпАП першочерговому встановленню підлягає факт перебування відповідної особи у статусі водія.
Порядок проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння регламентований також ст.266 КУпАП. Дотримання встановленої законом процедури огляду або фіксації відмови від його проходження є необхідною умовою допустимості отриманих унаслідок таких процесуальних дій доказів.
При цьому дотримання формальної процедури складення протоколу та направлення на огляд не звільняє орган, який здійснює адміністративне переслідування, від обов`язку довести вихідну обставину - факт керування транспортним засобом саме особою, стосовно якої складено відповідний протокол.
Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь. Конституційний Суд України у своїх юридичних позиціях наголошував, що складовою принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким усі сумніви щодо вини особи під час оцінювання доказів тлумачаться на користь її невинуватості, а обов`язок доведення вини покладається на державу.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним та безстороннім судом, а кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення кримінального характеру, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У практиці Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості розглядається як процесуальна гарантія, що діє протягом усього провадження та вимагає, щоб висновок про вину ґрунтувався на доказах, досліджених відповідно до закону, а не на припущеннях або на попередній оцінці особи як винної. Стандарти ст.6 Конвенції можуть поширюватися і на провадження, які за національним законодавством формально віднесені до адміністративних, але за своєю сутністю мають каральний характер.
Застосування принципу презумпції невинуватості передбачає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не зобов`язана доводити свою невинуватість або спростовувати сформульоване щодо неї обвинувачення. Саме орган, який ініціював адміністративне переслідування, повинен надати суду достатню сукупність належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження кожного елемента складу правопорушення.
Суд при цьому не вправі самостійно відшукувати докази вини особи, усувати недоліки адміністративного матеріалу на користь сторони обвинувачення або підміняти собою орган, уповноважений на збирання доказів, оскільки це суперечило б вимогам незалежності й безсторонності суду та принципу рівності сторін.
Стандарт доведення вини у справах про адміністративні правопорушення карального характеру вимагає такої сукупності доказів, яка виключає розумні сумніви щодо факту вчинення правопорушення саме особою, яка притягається до відповідальності. Наявність лише ймовірного припущення про причетність особи, суперечливих відомостей або доказів, які допускають декілька рівнозначних пояснень події, не є достатньою підставою для постановлення рішення про її винуватість.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате провадження підлягає закриттю у разі відсутності події або складу адміністративного правопорушення.
Відсутність складу адміністративного правопорушення має місце, зокрема, тоді, коли належними та допустимими доказами не підтверджено хоча б одну з його обов`язкових ознак, у тому числі факт учинення відповідної дії саме особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Таким чином, суд виходить із того, що для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП органом поліції мало бути доведено не лише факт висунення йому вимоги пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння та подальшої відмови від такого огляду, а передусім те, що ОСОБА_1 у відповідний час і в указаному місці керував транспортним засобом, тобто мав статус водія у розумінні Правил дорожнього руху України.
Саме факт керування транспортним засобом є первинною та обов`язковою юридично значущою обставиною, з установленням якої закон пов`язує виникнення у особи обов`язку виконати вимогу поліцейського про проходження огляду відповідно до п.2.5 Правил дорожнього руху України.
За відсутності належного підтвердження того, що особа керувала транспортним засобом, сама по собі її відмова від проходження огляду не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки такий обов`язок покладено законом саме на водія.
Досліджений судом протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №681499 від 01.06.2026 року містить твердження про те, що 01.06.2026 року о 21 год. 10 хв. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, біля будинку №56, ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння та відмовився від проходження огляду.
Разом із тим протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою є процесуальним документом, у якому працівником поліції викладається сформульоване щодо особи адміністративне обвинувачення. Саме по собі зазначення у протоколі про факт керування транспортним засобом не звільняє орган поліції від обов`язку підтвердити цю обставину іншими належними та допустимими доказами.
Протокол не може автоматично визнаватися достатнім доказом вини особи лише з огляду на факт його складання уповноваженим працівником поліції, оскільки відомості, викладені у ньому, підлягають перевірці та оцінці в сукупності з усіма іншими матеріалами справи.
При дослідженні долучених до матеріалів справи відеозаписів судом не встановлено фіксації моменту руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відеозаписи не містять зображення, на якому ОСОБА_1 перебуває за кермом транспортного засобу під час його руху, приводить транспортний засіб у рух, здійснює маневрування, зупиняє його або вчиняє інші дії, які могли б об`єктивно свідчити про безпосереднє керування ним автомобілем.
Також із досліджених відеозаписів не вбачається, що працівники поліції особисто та безперервно спостерігали рух транспортного засобу саме під керуванням ОСОБА_1 від моменту його виявлення до моменту зупинки чи початку спілкування з учасниками події.
Сам факт перебування особи біля транспортного засобу, у його салоні після припинення руху або поруч із місцем події не є тотожним факту керування транспортним засобом та не може без додаткових об`єктивних даних підтверджувати наявність у діях цієї особи складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Таким чином, твердження, викладене у протоколі про адміністративне правопорушення, щодо керування транспортним засобом ОСОБА_1 не отримало належного об`єктивного підтвердження іншими доказами, які б у своїй сукупності виключали розумний сумнів у цій частині пред`явленого йому адміністративного обвинувачення.
Суд також ураховує доводи сторони захисту про те, що автомобілем фактично керував ОСОБА_2 , у якого працівниками поліції були виявлені та вилучені наркотичні засоби, після чого його було затримано співробітниками поліції.
Зазначена версія сторони захисту сама по собі не є безумовним доказом невинуватості ОСОБА_1 та також підлягає перевірці у сукупності з іншими матеріалами справи. Водночас обов`язок спростувати таку версію належними та переконливими доказами покладається не на особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, а на орган, який сформулював адміністративне обвинувачення.
Проте матеріали справи не містять доказів, які б належним чином спростовували твердження сторони захисту про керування автомобілем іншою особою.
Зокрема, відсутні відомості про те, яким саме чином працівники поліції встановили, що водієм був ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 ; хто саме з працівників поліції безпосередньо бачив ОСОБА_1 за кермом; на якій відстані та за яких умов здійснювалося таке спостереження; чи втрачався транспортний засіб із поля зору поліцейських; у якому місці перебував кожен із учасників події на момент прибуття працівників поліції.
Не усунено також невизначеність щодо обставин перебування ОСОБА_2 біля автомобіля та його ролі у події, яка стала підставою для складання адміністративного матеріалу стосовно ОСОБА_1 .
Суд наголошує, що у справах зазначеної категорії доказування не може ґрунтуватися на припущенні, що особа керувала транспортним засобом лише тому, що працівники поліції в подальшому спілкувалися з нею, виявили у неї зовнішні ознаки можливого сп`яніння або запропонували пройти відповідний огляд.
Наявність у особи зовнішніх ознак, які працівники поліції розцінили як ознаки наркотичного сп`яніння, може бути підставою для висунення водієві вимоги пройти огляд, однак не доводить самостійно факт попереднього керування цією особою транспортним засобом.
Так само факт відмови від проходження огляду, навіть якщо така відмова була належним чином зафіксована, не може замінити доказування факту керування транспортним засобом.
Інше тлумачення фактично означало б можливість притягнення до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП будь-якої особи, яка перебувала біля транспортного засобу та відмовилася від огляду, незалежно від того, чи була вона його водієм. Такий підхід суперечив би змісту диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, п.2.5 Правил дорожнього руху України та принципу індивідуалізації адміністративної відповідальності.
Суд позбавлений можливості усувати недоліки зібраного адміністративного матеріалу шляхом самостійного формування доказової бази обвинувачення, витребування доказів винуватості за власною ініціативою або припущення обставин, які органом поліції належним чином не зафіксовані.
Самостійне відшукування судом доказів на підтвердження обвинувачення означало б фактичне виконання функцій органу, який склав протокол, що не узгоджується з вимогами незалежності та безсторонності судового розгляду.
Обов`язок доведення обставин, викладених у протоколі, покладається на орган поліції, який здійснював документування адміністративного правопорушення. Неповнота зібраних матеріалів, відсутність відеофіксації моменту керування або інших об`єктивних доказів не можуть бути компенсовані припущеннями суду та покладені у негативний для особи спосіб на ОСОБА_1 .
Судом не встановлено узгодженої та взаємопов`язаної сукупності доказів, яка б підтверджувала, що саме ОСОБА_1 01.06.2026 року о 21 год. 10 хв. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, біля будинку №56, керував транспортним засобом, після чого, маючи ознаки наркотичного сп`яніння, відмовився від проходження огляду у встановленому законом порядку.
При цьому всі сумніви щодо доведеності факту керування транспортним засобом, які не можуть бути усунуті на підставі досліджених доказів, відповідно до принципу презумпції невинуватості підлягають тлумаченню на користь ОСОБА_1 .
Судове рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може ґрунтуватися на ймовірності, припущеннях або формальному відтворенні змісту протоколу, а повинно спиратися на достатню сукупність належних і допустимих доказів, які переконливо підтверджують кожну обов`язкову ознаку складу правопорушення.
Оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, суд доходить висновку про недоведеність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Відсутність належного підтвердження однієї з обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від оцінки інших обставин, зокрема наявності чи відсутності ознак можливого наркотичного сп`яніння та факту відмови від проходження огляду.
За таких обставин суд доходить висновку, що у діях ОСОБА_1 не доведено наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку із чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.130, 247, 268, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягання до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП – закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з ухвалення постанови.

Суддя Київського районного 
суду м. Одеси   Іванчук В. М.