ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.08.2026 м. Дніпро Справа № 912/763/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Висоцького А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 (суддя Коваленко Н.М.) 
у справі № 912/763/26
за позовом: Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області), м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл.
до відповідача: Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, смт. Устинівка, Кропивницький р-н, Кіровоградська обл.
про стягнення 141 469,87 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) звернулася до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області про стягнення на користь держави шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища та природно-заповідний фонд, у розмірі 141 469, 87 грн, а також витрат зі сплати судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 22.07.2024 по 26.07.2024 Державною екологічною інспекцією Придніпровського округу проведено планову перевірку Устинівської селищної ради в частині здійснення нею делегованих повноважень органів виконавчої влади у сфері дотримання вимог природоохоронного законодавства. За результатами перевірки складено акт від 26.07.2024 № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24.
За твердженням Інспекції, під час перевірки в межах території заповідного урочища місцевого значення «Любиме» виявлено 21 пень свіжоспиляних дерев порід «Акація», «Клен», «Ясен» та «Сосна», що, на думку позивача, свідчить про здійснення незаконної рубки з порушенням установленого режиму охорони території природно-заповідного фонду. Видовий склад та діаметри зрубаних дерев зафіксовано у польовій переліковій відомості від 22.07.2024.
Позивач вказував, що заповідне урочище місцевого значення «Любиме» загальною площею 64,0 га перебуває у користуванні Устинівської селищної ради та відповідно до охоронного зобов`язання № ЗУ 44-564 від 08.05.2023 передане їй під охорону та дотримання встановленого режиму. На землекористувача, зокрема, покладено обов`язок дотримуватися встановленого режиму території природно-заповідного фонду, не здійснювати забороненої господарської діяльності, вживати заходів щодо попередження і ліквідації екологічних наслідків та забезпечувати охорону і збереження цінних природних комплексів.
На переконання Інспекції, Устинівська селищна рада неналежним чином виконувала покладені на неї обов`язки щодо забезпечення охорони та дотримання режиму заповідного урочища «Любиме», внаслідок чого було допущено незаконну порубку 21 дерева без спеціального дозволу на використання лісових ресурсів, а також за відсутності ліміту та дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єкта природно-заповідного фонду.
Розмір заподіяної державі шкоди у сумі 141 469, 87 грн Інспекцією визначено на підставі спеціальних такс, установлених додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд», з урахуванням кількості, породи, стану та діаметра зрубаних дерев.
26.07.2024 Інспекція пред`явила Устинівській селищній раді претензію № 5.2/164-ПР про добровільне відшкодування шкоди у розмірі 141 469,87 грн, до якої було додано відповідний розрахунок. Оскільки зазначена сума шкоди у добровільному порядку відшкодована не була, Інспекція звернулася до господарського суду з цим позовом.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 позовні вимоги Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) задоволено повністю.
Стягнуто з Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на користь держави в особі Державної екологічної інспекції Придніпровського округу завдану державі шкоду у розмірі 141 469,87 грн, а також на користь Інспекції витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 08.05.2023 Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації оформлено охоронне зобов`язання № ЗУ 44-564, відповідно до якого Устинівській селищній раді передано під охорону та дотримання встановленого режиму територію заповідного урочища місцевого значення «Любиме» загальною площею 64,0 га. На землекористувача покладено обов`язок забезпечувати охорону та збереження цієї території і природних комплексів, а Положенням про заповідне урочище заборонено, зокрема, всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування та оздоровлення лісів і видалення захаращеності.
Судом установлено, що під час проведеної Державною екологічною інспекцією у період з 22.07.2024 по 26.07.2024 планової перевірки в межах території заповідного урочища «Любиме» виявлено 21 пень свіжоспиляних дерев, видовий склад та діаметри яких зафіксовано у польовій переліковій відомості від 22.07.2024. За результатами перевірки складено акт № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24, який підписано уповноваженими особами відповідача без зауважень.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що факт виявлення незаконної рубки 21 дерева на території урочища, переданого відповідачу під охорону, свідчить про неналежне виконання Устинівською селищною радою покладених на неї законом та охоронним зобов`язанням обов`язків щодо охорони і збереження території природно-заповідного фонду. Суд кваліфікував поведінку відповідача як протиправну бездіяльність, що полягала у невчиненні необхідних дій для забезпечення охорони урочища від незаконної рубки невстановленими особами.
Суд першої інстанції визнав акт перевірки належним та допустимим доказом, зазначивши, що чинним законодавством не встановлено обов`язкової вимоги щодо зазначення координат кожного пня або здійснення суцільної фотофіксації як передумови належності такого акта. Суд також врахував, що перевірка проводилась у присутності посадових осіб Устинівської селищної ради, а акт перевірки був підписаний її уповноваженими представниками без зауважень.
Відхиляючи заперечення відповідача щодо наслідків несприятливих погодних умов та рішень комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, суд зазначив, що матеріалами перевірки зафіксовано саме пні зі слідами зрізу, тоді як належних і допустимих доказів того, що всі спірні дерева були повалені внаслідок ожеледиці, перебували у стані сухостою або становили безпосередню загрозу життю та здоров`ю населення, відповідачем не надано. Сам по собі факт виникнення надзвичайної ситуації, за висновком суду, не звільняє від обов`язку дотримуватися встановленого режиму охорони території природно-заповідного фонду.
Доводи відповідача щодо невстановлення меж заповідного урочища «Любиме» в натурі суд також визнав необґрунтованими, виходячи з того, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення таких територій і об`єктів, а тому невинесення меж у натурі не припиняє правового статусу території та не звільняє землекористувача від обов`язку дотримуватися режиму її охорони.
Щодо розміру заявленої до стягнення шкоди суд зазначив, що розрахунок у сумі 141 469,87 грн здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575 з урахуванням кількості та діаметрів зрубаних дерев. Суд відхилив доводи про необхідність проведення судово-економічної експертизи, оскільки спеціальні такси є нормативно встановленими величинами, а чинне законодавство не ставить їх застосування у залежність від проведення експертної оцінки екологічної цінності кожного окремого дерева.
Довід відповідача про те, що частина стягнених коштів відповідно до бюджетного законодавства підлягає зарахуванню до місцевого бюджету тієї ж територіальної громади, суд першої інстанції також відхилив, зазначивши, що екологічні стягнення зараховуються на відповідний казначейський рахунок з подальшим розподілом між державним, обласним та місцевим бюджетами у встановлених Бюджетним кодексом України пропорціях.
За результатами оцінки наявних у справі доказів суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність усіх необхідних елементів цивільного правопорушення, наявність підстав для покладення на Устинівську селищну раду обов`язку з відшкодування заподіяної державі шкоди та, відповідно, про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26, Устинівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі Устинівська селищна рада просить скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 у повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) до Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області відмовити в повному обсязі. Також апелянт просить покласти судові витрати на позивача. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Устинівська селищна рада вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та за неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
На переконання апелянта, позивачем не доведено наявності сукупності всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування шкоди, зокрема протиправності поведінки Устинівської селищної ради, причинного зв`язку між її діями чи бездіяльністю та заподіяною шкодою, а також вини відповідача. Апелянт наголошує, що сам факт виявлення спиляних дерев не є достатнім для автоматичного покладення відповідальності на орган місцевого самоврядування без установлення всіх елементів деліктної відповідальності. 
Крім того, апелянт заперечує належність і достатність доказів, покладених судом першої інстанції в основу рішення, правомірність проведення Інспекцією відповідного контрольного заходу, доведеність факту здійснення незаконної рубки саме в межах заповідного урочища «Любиме», а також правильність визначення розміру заподіяної шкоди.
Устинівська селищна рада також посилається на надзвичайні погодні умови, що мали місце у січні 2024 року, та стверджує, що роботи з видалення дерев були пов`язані з ліквідацією наслідків стихійного явища, розчищенням території від повалених і пошкоджених дерев та відновленням нормальної життєдіяльності громади.
Таким чином, апелянт вважає, що правові підстави для стягнення з Устинівської селищної ради 141 469,87 грн шкоди відсутні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт заперечує наявність правових підстав для покладення на Устинівську селищну раду деліктної відповідальності. Посилаючись на положення статті 1166 Цивільного кодексу України та правові підходи Верховного Суду щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, скаржник зазначає, що для застосування такої відповідальності необхідною є наявність у сукупності всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою і вини особи, яка її заподіяла. При цьому, за позицією апелянта, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність поведінки відповідача та причинний зв`язок, тоді як відповідач має можливість спростовувати презумпцію своєї вини. 
Устинівська селищна рада вважає, що в цій справі позивач не довів належними і допустимими доказами саме протиправної поведінки відповідача та причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю селищної ради і виявленим пошкодженням дерев. На переконання скаржника, сам по собі факт знаходження на відповідній місцевості пнів не підтверджує того, що незаконну порубку здійснила Устинівська селищна рада або що шкода виникла внаслідок неналежного виконання нею обов`язків з охорони території природно-заповідного фонду.
Окремо апелянт заперечує належність та достатність акта перевірки від 26.07.2024 № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24 як доказу факту правопорушення. Посилаючись на практику Верховного Суду у справі № 924/883/21, скаржник зазначає, що інформація та висновки, внесені до акта перевірки, повинні мати належне документальне підтвердження, оскільки інакше суб`єкт, який заперечує зафіксований у такому акті факт порушення, фактично позбавляється можливості його спростувати. 
За твердженням скаржника, спірний акт містить лише загальні висновки та не забезпечує достатньої індивідуалізації виявлених пнів: у ньому відсутня детальна фіксація координат кожного пня, належна фотофіксація, а також докази того, що дерева були саме незаконно зрубані людьми, а не повалені внаслідок вітру, обледеніння чи інших природних факторів. Скаржник наголошує, що матеріали перевірки, на його думку, не дають можливості достовірно розмежувати незаконну рубку, природний відпад дерев та наслідки стихійного явища. З огляду на це акт перевірки апелянт вважає неналежним доказом. 
Устинівська селищна рада стверджує, що місцевий господарський суд не встановив належним чином, ким саме здійснено спилювання дерев, за яких обставин воно відбулося та чи розташовані відповідні дерева саме в межах заповідного урочища місцевого значення «Любиме». На думку апелянта, встановлення цих обставин є необхідною передумовою для вирішення питання про протиправність поведінки відповідача, наявність його вини та причинного зв`язку із заявленою до стягнення шкодою. 
Апелянт також ставить під сумнів законність самої планової перевірки Державної екологічної інспекції Придніпровського округу, проведеної з 22.07.2024 по 26.07.2024, та, відповідно, допустимість отриманих за її результатами доказів. Посилаючись на частину п`яту статті 7 та частину першу статті 10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», скаржник зазначає, що перед початком заходу посадові особи контролюючого органу зобов`язані пред`явити передбачені законом документи та надати суб`єкту перевірки копію відповідного направлення. 
За доводами селищної ради, її уповноважених осіб належним чином не було ознайомлено з наказом про проведення перевірки, тоді як позивач не надав доказів належного вручення відповідного документа до початку контрольного заходу. Апелянт вважає таке порушення процедури істотним та посилається у зв`язку з цим на постанови Верховного Суду у справах № 826/28170/15 та № 822/1660/18, з яких, за твердженням скаржника, випливає, що недотримання встановленої законом процедури призначення та проведення перевірки може мати наслідком протиправність такого заходу та недопустимість отриманих за його результатами доказів. 
У зв`язку з наведеним Устинівська селищна рада наполягає, що акт перевірки від 26.07.2024 та всі складені на його підставі похідні документи не можуть бути покладені в основу судового рішення. Для характеристики таких доказів апелянт використовує концепцію «плодів отруйного дерева», вважаючи їх отриманими внаслідок незаконно проведеного контрольного заходу. 
Апелянт зазначає, що 08.01.2024 комісією з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Устинівської селищної ради було визнано надзвичайну ситуацію природного характеру, пов`язану із сильним обледенінням, що спричинило масове падіння дерев та пошкодження електромереж. На підтвердження цього скаржник посилається на протоколи комісії № 2 від 08.01.2024 та № 3 від 16.01.2024. 
На переконання скаржника, роботи з видалення дерев здійснювалися саме в межах ліквідації наслідків зазначеної надзвичайної ситуації, були спрямовані на усунення прямої загрози життю та здоров`ю людей, ліквідацію завалів і забезпечення відновлення електропостачання. Селищна рада кваліфікує такі дії як вчинені у стані крайньої необхідності та посилається на статтю 1171 Цивільного кодексу України. Скаржник наголошує, що питання відшкодування шкоди, заподіяної у стані крайньої необхідності, повинно вирішуватися з урахуванням конкретних обставин, а не шляхом автоматичного стягнення шкоди в повному обсязі. 
Також Устинівська селищна рада посилається на положення статті 56 Конституції України щодо права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також на положення статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, які регулюють загальні засади відшкодування збитків та майнової шкоди. У цьому контексті скаржник наполягає на необхідності встановлення безпосередньо неправомірної поведінки відповідача, його вини та причинного зв`язку між такою поведінкою і заявленою до стягнення шкодою.
Апелянт також посилається на статтю 76 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», стверджуючи, що за умов виникнення стихійного лиха допускається вжиття термінових заходів для ліквідації його наслідків. За твердженням селищної ради, відсутність електропостачання та завали на дорогах становили реальну загрозу життю і здоров`ю мешканців громади, а тому здійснені заходи були спрямовані не на порушення режиму природно-заповідного фонду, а на забезпечення безпеки життєдіяльності населення. 
У контексті деліктної відповідальності Устинівська селищна рада додатково посилається на статті 22, 1166 Цивільного кодексу України та зазначає, що обов`язок з відшкодування шкоди може бути покладений на орган місцевого самоврядування лише за умови доведеності його вини. На думку скаржника, наявність пнів сама по собі не доводить неналежного виконання селищною радою охоронних обов`язків, особливо з огляду на те, що рада вживала заходів, спрямованих на ліквідацію наслідків стихійного явища та забезпечення життєдіяльності громади. 
Скаржник заперечує й доведеність первісного стану дерев, за знищення яких нараховано шкоду. На його думку, для правильного визначення шкоди необхідно було достовірно встановити, чи були відповідні дерева життєздатними до настання несприятливих погодних умов. Скаржник вказує, що нарахування шкоди за дерева, які могли бути повалені внаслідок буревію або вже перебували у стані сухостою, є необґрунтованим, оскільки їх екологічна цінність, за позицією відповідача, могла бути втрачена внаслідок природних факторів, а не дій чи бездіяльності Устинівської селищної ради. 
Крім того, селищна рада посилається на невизначеність місця виявлення спірних дерев відносно меж заповідного урочища «Любиме». Зазначаючи положення статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», апелянт наголошує, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі, а до такого встановлення визначаються відповідно до проєктів їх створення. Водночас, за твердженням скаржника, межі заповідного урочища «Любиме» в натурі не винесені, а акт перевірки не містить інформації щодо способу визначення місця так званої незаконної порубки, вимірювання відповідної площі та застосованих методів вимірювання. Тому, на думку апелянта, матеріали справи не дають можливості беззаперечно встановити, що всі 21 дерево знаходилися саме в межах території природно-заповідного фонду. 
Також апелянт оспорює розмір заявленої до стягнення шкоди та методику її розрахунку. Селищна рада звертає увагу, що серед 21 дерева позивачем зафіксовано не лише сироростучі, але й п`ять сухостійних дерев діаметром від 7,5 до 13 см. На думку відповідача, застосування до таких дерев такс, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575, потребувало додаткового обґрунтування, оскільки сухостійні дерева вже могли втратити свою екологічну цінність унаслідок природної загибелі або обледеніння. У зв`язку із цим апелянт вважає необхідним проведення судово-економічної експертизи для перевірки правильності визначення розміру шкоди. 
Устинівська селищна рада не погоджується також із посиланням позивача на постанову Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2024 у справі № 403/409/24 щодо притягнення посадової особи до адміністративної відповідальності. За доводами апелянта, сам факт притягнення певної посадової особи до адміністративної відповідальності не є автоматичною та достатньою підставою для покладення цивільно-правової відповідальності на орган місцевого самоврядування. Для стягнення шкоди, на переконання скаржника, у цій справі все одно необхідним є самостійне доведення повного складу цивільного правопорушення. 
Насамкінець апелянт заперечує обґрунтованість стягнення заявленої суми і з огляду на порядок подальшого зарахування коштів від відшкодування екологічної шкоди до бюджетів. Посилаючись на положення Бюджетного кодексу України, селищна рада зазначає, що значна частина відповідних коштів підлягає зарахуванню до спеціального фонду місцевих бюджетів, у тому числі до бюджету тієї ж територіальної громади. На думку скаржника, стягнення коштів з Устинівської селищної ради з їх подальшим частковим поверненням до бюджету цієї ж громади фактично призводить до поєднання боржника і кредитора в одній особі та суперечить принципу ефективності судового захисту. 
Узагальнюючи наведені доводи, Устинівська селищна рада вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту незаконної рубки саме на території заповідного урочища «Любиме», протиправної поведінки та вини відповідача, причинного зв`язку між поведінкою селищної ради та заявленою шкодою, а також правильності визначення її розміру; натомість матеріали справи, на думку апелянта, підтверджують наявність надзвичайної ситуації природного характеру та вжиття заходів з ліквідації її наслідків. З цих підстав скаржник вважає позовні вимоги повністю безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) у поданому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів Устинівської селищної ради та вважає їх недостатніми для спростування висновків суду першої інстанції. Інспекція зазначає, що аргументація апеляційної скарги переважно повторює заперечення відповідача, наведені під час розгляду справи місцевим господарським судом, та не містить нових доказів, які б спростовували встановлені судом обставини. 
Заперечуючи доводи апелянта щодо неналежності акта перевірки від 26.07.2024 № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24 та недоведеності факту незаконної рубки, Інспекція зазначає, що відсутність у самому акті координат кожного пня або повної фотофіксації місця порушення не спростовує встановлених під час перевірки обставин та сама по собі не свідчить про неналежність цього доказу. На думку позивача, твердження про можливе пошкодження дерев виключно внаслідок природних явищ є припущеннями апелянта. 
Інспекція наголошує, що суд першої інстанції не поклав в основу висновків лише акт перевірки, а дослідив докази у їх сукупності, зокрема акт перевірки, польову перелікову відомість, розрахунок розміру шкоди, інші матеріали проведеного контрольного заходу, постанову Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2024 у справі № 403/409/24 та інші письмові докази. Саме сукупність зазначених доказів, за позицією позивача, підтверджує факт незаконної рубки дерев на території заповідного урочища «Любиме», порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства та наявність підстав для його відповідальності. 
Позивач зазначає, що апелянтом не подано доказів, які б спростовували результати проведеної перевірки, а його аргументація фактично зводиться до незгоди з оцінкою доказів, здійсненою судом першої інстанції. Інспекція звертає увагу, що відповідачем не надано висновку спеціаліста, експертного дослідження, матеріалів дендрологічного обстеження чи інших документів, які б підтверджували, що виявлені дерева були повалені саме внаслідок стихійного явища. Натомість факт рубки був безпосередньо зафіксований посадовими особами Інспекції під час проведення заходу державного контролю та, на думку позивача, підтверджується іншими матеріалами перевірки. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення процедури проведення перевірки Інспекція заперечує, що неознайомлення керівника суб`єкта перевірки з наказом автоматично свідчить про незаконність контрольного заходу. Позивач посилається на те, що посадові особи Інспекції були фактично допущені до проведення перевірки, а захід відбувався без висловлення відповідачем заперечень щодо самого допуску. У зв`язку з цим Інспекція вважає посилання апелянта на неповідомлення про перевірку формальним. 
На думку позивача, процедурні недоліки контрольного заходу, які не вплинули на можливість суб`єкта реалізувати свої права та на правильність установлених за результатами перевірки обставин, не повинні автоматично спричиняти недопустимість усіх отриманих доказів. Посилаючись на наведені апелянтом справи № 826/28170/15 та № 822/1660/18, Інспекція зазначає, що відповідач не довів порушення своїх прав або позбавлення його можливості надати пояснення чи заперечення під час перевірки, у зв`язку із чим заперечує застосовність до спірних доказів концепції «плодів отруйного дерева». 
Стосовно посилань Устинівської селищної ради на надзвичайну ситуацію природного характеру, обставини непереборної сили та крайню необхідність Інспекція зазначає, що сам факт несприятливих погодних умов і прийняття відповідних рішень комісією з питань ТЕБ та НС не спростовує факту виявлення рубки дерев на території природно-заповідного фонду та, за позицією позивача, не надає права здійснювати рубку без дотримання встановлених природоохоронним законодавством вимог. 
Інспекція наголошує, що матеріалами перевірки зафіксовано пні зі слідами зрізу, тоді як відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що всі спірні дерева були повалені внаслідок стихійного явища, перебували у стані сухостою або становили безпосередню загрозу життю та здоров`ю населення. На думку позивача, посилання на статтю 76 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не звільняє відповідача від виконання обов`язків щодо охорони території природно-заповідного фонду та саме по собі не виключає відповідальності за порушення встановленого режиму. Інспекція також вважає, що відповідач не довів відсутності своєї вини та належного виконання покладених на нього охоронних обов`язків. 
Заперечуючи аргументи щодо невстановлення меж заповідного урочища «Любиме» в натурі, позивач посилається на статтю 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та зазначає, що до встановлення меж територій і об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення таких територій та об`єктів. Тому, за позицією Інспекції, невинесення меж урочища в натурі не припиняє його правового статусу як об`єкта природно-заповідного фонду та не звільняє особу, якій воно передане під охорону, від дотримання встановленого режиму. 
Щодо заперечень апелянта проти розміру шкоди та необхідності проведення судово-економічної експертизи Інспекція зазначає, що статтею 65 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено визначення розміру шкоди на підставі спеціальних такс, а постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575 установлено нормативний механізм її обчислення. Такі такси, за позицією позивача, є нормативно визначеними величинами, а тому обчислення шкоди не потребує експертного визначення ринкової вартості чи суб`єктивної екологічної цінності кожного дерева. 
Інспекція вказує, що чинне законодавство не передбачає обов`язкового проведення судово-економічної експертизи для підтвердження правильності застосування встановлених Кабінетом Міністрів України такс. Відтак посилання апелянта на необхідність додаткового обґрунтування розрахунку щодо сухостійних дерев або призначення відповідної експертизи позивач вважає безпідставними. 
Не погоджується Інспекція і з доводами апеляційної скарги про поєднання боржника та кредитора в одній особі внаслідок зарахування частини стягнутих коштів до місцевого бюджету. Позивач зазначає, що предметом стягнення є шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, яка підлягає відшкодуванню у встановленому законом порядку, а відповідні кошти мають спеціальне бюджетне призначення. Зарахування таких надходжень до певного бюджету є елементом установленого законом механізму функціонування бюджетної системи, а не набуттям Устинівською селищною радою права вимоги до самої себе як учасника приватноправового зобов`язання. 
Таким чином, Державна екологічна інспекція вважає, що доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами, не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та переважно виражають незгоду відповідача з оцінкою доказів, тоді як підстав для скасування оскаржуваного рішення, на переконання позивача, апелянтом не наведено. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2026 для розгляду справи № 912/763/26 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2026 апеляційну скаргу Устинівської селищної ради залишено без руху, оскільки до неї не було додано належних доказів на підтвердження повноважень Омельченко Любові Петрівни на підписання та подання апеляційної скарги від імені Устинівської селищної ради. 
03.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від Устинівської селищної ради надійшло клопотання про долучення доказів, до якого на виконання вимог ухвали від 01.07.2026 додано документи на підтвердження повноважень Омельченко Любові Петрівни на підписання та подання апеляційної скарги від імені селищної ради. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26, витребувано матеріали справи № 912/763/26 з Господарського суду Кіровоградської області. 
Враховуючи, що ціна позову у справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями частини десятої статті 270 та частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України, постановив здійснювати розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання. 
07.07.2026 через підсистему «Електронний суд» від Державної екологічної інспекції Придніпровського округу надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач виклав заперечення проти доводів Устинівської селищної ради та зазначив, що наведені скаржником аргументи не спростовують законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції. 
14.07.2026 через підсистему «Електронний суд» Устинівська селищна рада подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечила проти позиції Державної екологічної інспекції та підтримала раніше викладені вимоги про скасування рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 і відмову в задоволенні позову. 
15.07.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2026 матеріали справи № 912/763/26 надійшли з Господарського суду Кіровоградської області до суду апеляційної інстанції. 
З огляду на визначений ухвалою від 06.07.2026 порядок апеляційного перегляду, справа розглядається колегією суддів за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини справи.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, Господарський суд Кіровоградської області встановив такі обставини.
Державна екологічна інспекція Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України. Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію Придніпровського округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 24.02.2023 № 40, Інспекція, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, розраховує розмір шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства, пред`являє претензії про її відшкодування та звертається з відповідними позовами до суду. 
Заповідне урочище місцевого значення «Любиме» створено рішенням Кіровоградської обласної ради від 27.02.2004 № 268 «Про зміни у мережі територій та об`єктів природно-заповідного фонду області». Положення про заповідне урочище місцевого значення «Любиме» затверджене розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації від 19.04.2023 № 359-р. 
Відповідно до зазначеного Положення заповідне урочище має загальну площу 64,0 га, розташоване поблизу села Криничне та перебуває у користуванні Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, якій передається під охорону з оформленням відповідного охоронного зобов`язання. 
На території заповідного урочища відповідно до встановленого режиму забороняється будь-яка діяльність, яка суперечить меті та завданням урочища і загрожує збереженню його природного комплексу. Зокрема, Положенням передбачено заборону всіх видів рубок, у тому числі санітарних, рубок формування та оздоровлення лісів, а також видалення захаращеності. Забезпечення дотримання режиму заповідного урочища покладено на землекористувача. 
08.05.2023 Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації оформлено охоронне зобов`язання № ЗУ 44-564, відповідно до якого Устинівській селищній раді передано під охорону та для дотримання встановленого режиму територію заповідного урочища місцевого значення «Любиме» загальною площею 64,0 га в адміністративних межах Устинівської селищної ради. 
Згідно з пунктами 3- 4 охоронного зобов`язання на землекористувача покладено обов`язки дотримуватися встановленого режиму території природно-заповідного фонду; не здійснювати на ній забороненої господарської діяльності; вживати заходів щодо попередження і ліквідації екологічних наслідків аварій та шкідливого впливу; дотримуватися вимог щодо використання території; забезпечувати охорону та збереження її цінних природних комплексів. Землекористувач зобов`язаний забезпечувати охорону та збереження території, що перебуває у його користуванні. 
Наказом Державної екологічної інспекції України від 05.12.2023 № 159 затверджено Перелік центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, які планувалося перевірити у 2024 році. На підставі цього Переліку та наказу Державної екологічної інспекції Придніпровського округу від 17.07.2024 № 291-ТП у період з 22.07.2024 по 26.07.2024 Інспекцією проведено перевірку Устинівської селищної ради в частині здійснення нею делегованих повноважень органів виконавчої влади у сфері дотримання вимог природоохоронного законодавства. 
За результатами перевірки складено акт дотримання вимог природоохоронного законодавства від 26.07.2024 № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24. 
Перевірка проводилася у присутності посадових осіб Устинівської селищної ради, а саме секретаря селищної ради, першого заступника селищного голови, начальника відділу земельних відносин та агропромислового розвитку, а також начальника відділу комунальної власності, містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та благоустрою. 
У ході перевірки в межах території заповідного урочища місцевого значення «Любиме» виявлено 21 пень свіжоспиляних дерев. Розміри та видовий склад виявлених дерев внесено до польової перелікової відомості пнів від 22.07.2024. До матеріалів перевірки також долучено карту-схему та фотоматеріали. 
Матеріалами справи не підтверджено наявності спеціального дозволу на використання лісових ресурсів, а також ліміту та дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах території заповідного урочища місцевого значення «Любиме» щодо спірної рубки дерев. Саме як рубку дерев без спеціального дозволу на використання лісових ресурсів та без ліміту і дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єкта природно-заповідного фонду Інспекцією кваліфіковано виявлене порушення при здійсненні розрахунку заподіяної шкоди.
Заміри пнів здійснювалися рулеткою вимірювальною довжиною 10 м, заводський № 1, метрологічні характеристики якої були проконтрольовані ДП «Дніпропетровський регіональний державний науково-технічний центр стандартизації, метрології та сертифікації» згідно зі свідоцтвом № 08-01/17672-3 від 16.05.2024, чинним до 16.05.2025. 
Відповідно до польової перелікової відомості від 22.07.2024 зафіксовано 21 дерево порід «Акація», «Клен», «Ясен» та «Сосна». Із них 16 зазначено як сироростучі, а 5 як сухостійні. 
Діаметри 16 сироростучих дерев становили: 12 см, 13 см, 12,5 см, 10 см, 17,5 см, 15,5 см, 12,5 см, 19 см, 11 см, 12,5 см, 11 см, 12,5 см, 20 см, 11 см, 14,5 см та 11 см.
Діаметри п`яти сухостійних дерев, позначених у польовій переліковій відомості знаком «*», становили: 13 см, 7,5 см, 10 см, 13 см та 9 см. 
Акт перевірки підписано без зауважень представниками відповідача першим заступником Устинівського селищного голови, начальником відділу земельних відносин та агропромислового розвитку, начальником відділу комунальної власності, містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та благоустрою селищної ради. 
Акт складено у двох примірниках. Один примірник акта на 25 сторінках 26.07.2024 отримано першим заступником селищного голови Устинівської селищної ради. 
За результатами встановлених під час перевірки обставин Інспекцією здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд. Розмір шкоди визначено у сумі 141 469,87 грн із застосуванням спеціальних такс, передбачених додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд». 
Як установлено місцевим господарським судом, зазначений розрахунок здійснено з урахуванням кількості вирубаних дерев та їх діаметрів відповідно до спеціальної такси для обчислення шкоди, заподіяної внаслідок незаконної рубки або пошкодження дерев та рослин, що мають здерев`яніле стебло, до ступеня припинення росту. 
26.07.2024 Державна екологічна інспекція Придніпровського округу пред`явила Устинівській селищній раді претензію № 5.2/164-ПР про добровільне відшкодування шкоди у розмірі 141 469,87 грн, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд унаслідок порушення режиму охорони території заповідного урочища місцевого значення «Любиме». 
До претензії додано розрахунок розміру шкоди, заподіяної рубкою дерев без спеціального дозволу на використання лісових ресурсів та без ліміту і дозволу на спеціальне використання природних ресурсів у межах території та об`єкта природно-заповідного фонду. 
Устинівська селищна рада надала відповідь на претензію від 30.08.2024 № 02-22/857, у якій послалася на обставини надзвичайної ситуації природного характеру, що мала місце на території громади у січні 2024 року. 
З матеріалів, на які посилалася селищна рада, вбачається, що 08.01.2024 на позачерговому засіданні селищної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій розглядалося питання «Про визнання надзвичайної ситуації місцевого рівня, у зв`язку із тривалою відсутністю електропостачання, ожеледицею на дорогах та поваленням дерев». Комісією було визнано надзвичайну ситуацію природного характеру місцевого рівня за кодом класифікації 20334, пов`язану із сильною ожеледдю утворенням шару льоду на деревах, дротах електромереж тощо діаметром 20 мм і більше. 
Крім того, 16.01.2024 оформлено протокол № 3 засідання комісії з питань ТЕБ та НС, на якому розглядалося питання щодо ліквідації наслідків надзвичайної ситуації природного характеру обледеніння. Саме на зазначені обставини селищна рада посилалася як на підставу для твердження про природне походження пошкодження дерев та форс-мажорний характер подій. 
Водночас у матеріалах, оцінених судом, відсутні докази, які б індивідуально пов`язували кожне із 21 спірного дерева, виявленого під час перевірки у липні 2024 року, з наслідками зазначеної надзвичайної ситуації. Місцевий господарський суд констатував, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що всі виявлені дерева були повалені стихією, пошкоджені внаслідок вітру, льоду чи інших природних факторів або становили безпосередню загрозу життю та здоров`ю населення. При цьому матеріалами перевірки зафіксовано пні зі слідами зрізу. 
Також 12.09.2024 Устинівським районним судом Кіровоградської області у справі № 403/409/24 постановлено рішення, яким посадову особу Устинівської селищної ради притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 91 КУпАП із накладенням штрафу в розмірі 255 грн. 
Станом на момент звернення Державної екологічної інспекції до господарського суду шкода в сумі 141 469,87 грн у добровільному порядку відшкодована не була, що стало підставою для пред`явлення цього позову. 
Окремо судом установлено, що межі заповідного урочища «Любиме» в натурі не винесені. Водночас у матеріалах справи наявні документи щодо створення та правового режиму цього об`єкта природно-заповідного фонду, його площі 64,0 га, розташування поблизу с. Криничне, перебування у користуванні Устинівської селищної ради та передачі останній під охорону на підставі охоронного зобов`язання № ЗУ 44-564 від 08.05.2023. 
Таким чином, фактичну основу спору становлять виявлення 21 спиляного дерева на території заповідного урочища місцевого значення «Любиме», яке передано Устинівській селищній раді під охорону; фіксація кількості, порід, стану та діаметрів цих дерев у матеріалах перевірки; визначення Інспекцією шкоди у сумі 141 469,87 грн; невідшкодування цієї суми в добровільному порядку та заперечення відповідача, який пов`язує пошкодження дерев із надзвичайною ситуацією природного характеру, що мала місце у січні 2024 року.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Предметом спору у цій справі є вимога Державної екологічної інспекції Придніпровського округу про відшкодування шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення встановленого режиму території природно-заповідного фонду заповідного урочища місцевого значення «Любиме», у зв`язку з виявленням на його території незаконної рубки 21 дерева.
Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є позадоговірною, деліктною відповідальністю.
За змістом частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; водночас особа звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини. 
У постанові від 11.01.2024 у справі № 922/618/22 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду підтвердив, що у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, для застосування деліктної відповідальності підлягають встановленню протиправність поведінки, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою і вина. При цьому саме позивач доводить наявність шкоди, протиправність поведінки та причинний зв`язок, тоді як у частині вини діє встановлена статтею 1166 ЦК України презумпція, яку відповідач вправі спростувати. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з апелянтом у тій частині, що сам по собі факт заподіяння екологічної шкоди не створює автоматичної відповідальності будь-якої особи: для її покладення суд повинен установити необхідний склад цивільного правопорушення.
Разом з тим колегія суддів не погоджується з подальшим висновком апелянта про те, що такий склад у цій справі відсутній через недоведеність факту безпосереднього здійснення рубки саме Устинівською селищною радою або її працівниками.
Такий довід ґрунтується на неправильному визначенні тієї протиправної поведінки, яка поставлена позивачем у вину відповідачу.
Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані не тим, що Устинівська селищна рада безпосередньо, власними силами здійснила спилювання 21 дерева, а тим, що рада, якій територія заповідного урочища «Любиме» була передана під охорону та на яку покладено обов`язок забезпечувати дотримання встановленого режиму цієї території, не забезпечила її належної охорони і збереження, внаслідок чого стало можливим незаконне вирубування дерев.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 08.05.2023 Департаментом екології та природних ресурсів Кіровоградської обласної військової адміністрації оформлено охоронне зобов`язання № ЗУ 44-564, за яким Устинівській селищній раді передано під охорону та для забезпечення дотримання встановленого режиму територію заповідного урочища місцевого значення «Любиме» загальною площею 64 га. За змістом цього зобов`язання відповідач зобов`язався, серед іншого, дотримуватися встановленого режиму території природно-заповідного фонду, не здійснювати забороненої діяльності, вживати заходів щодо попередження та ліквідації шкідливого впливу, а також забезпечувати охорону та збереження цінних природних комплексів. 
Правовий режим саме цієї категорії об`єктів природно-заповідного фонду визначений статтями 29, 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Стаття 29 цього Закону визначає заповідні урочища як відокремлені цілісні природні ландшафти, які оголошуються такими з метою збереження їх у природному стані. Статтею 30 Закону прямо встановлено, що на території заповідних урочищ забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування та оздоровлення лісів, видалення захаращеності, а власники або користувачі відповідних природних об`єктів беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження. 
Аналогічні та навіть більш конкретні вимоги містяться у Положенні про заповідне урочище місцевого значення «Любиме»: на його території заборонені всі види рубок, включно із санітарними, рубками формування і оздоровлення лісів та видаленням захаращеності, а забезпечення дотримання режиму урочища покладено саме на землекористувача. 
При цьому стаття 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» прямо відносить до порушень природоохоронного законодавства, серед іншого, невиконання вимог охорони територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а підприємства, установи та організації зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок порушення природоохоронного законодавства. Відповідно до статті 69 цього Закону шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
Стаття 64 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», у свою чергу, передбачає відповідальність, зокрема, за порушення вимог щодо використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також за псування, пошкодження чи знищення природних комплексів таких територій. 
Таким чином, в цій справі обов`язок Устинівської селищної ради щодо охорони урочища має не загальний чи декларативний характер, а випливає одночасно із закону, спеціального Положення про заповідне урочище та індивідуально оформленого охоронного зобов`язання № ЗУ 44-564.
З огляду на це встановлення особи, яка фізично тримала інструмент та безпосередньо здійснила спилювання кожного дерева, не є тотожним установленню особи, на яку може бути покладено цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання покладеного законом обов`язку щодо охорони відповідної території.
Такий підхід узгоджується зі сталою практикою Верховного Суду у спорах про відшкодування екологічної шкоди внаслідок незаконної рубки.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22 зазначено, що цивільно-правову відповідальність можуть нести не тільки особи, які безпосередньо здійснили самовільну рубку, але й особи, на яких покладено обов`язок із забезпечення охорони та збереження природних ресурсів, якщо їх вина полягає у протиправній бездіяльності невчиненні необхідних дій щодо їх захисту від незаконних рубок, внаслідок чого така рубка здійснюється третіми, у тому числі невстановленими, особами. Верховний Суд при цьому послався, зокрема, на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 909/976/17. 
Ця правова позиція не є одиничною. Вона була надалі послідовно підтримана Верховним Судом, зокрема у справах № 927/32/23, № 907/181/22, № 907/48/24, № 909/131/24, а також у найновішій на час апеляційного перегляду постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2026 у справі № 918/612/25. У цій постанові Верховний Суд знову наголосив: визначальним є не те, хто саме фізично здійснив незаконне вирубування, а те, чи виконала особа, на яку покладено охоронний обов`язок, установлені законом вимоги щодо охорони відповідної території; відповідальність може наставати і за протиправну бездіяльність, яка дала можливість третім особам здійснити незаконну рубку. 
Колегія суддів ураховує, що наведені постанови стосуються переважно відповідальності постійних лісокористувачів. Водночас їх правовий висновок щодо можливості деліктної відповідальності за невиконання спеціально покладеного обов`язку з охорони природного об`єкта, а не лише за особисте фізичне здійснення рубки, є релевантним і до спірних правовідносин. У цій справі такий охоронний обов`язок відповідача прямо і безпосередньо встановлений статтею 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», Положенням про заповідне урочище «Любиме» та охоронним зобов`язанням № ЗУ 44-564.
Більше того, у постанові від 11.01.2024 у справі № 922/618/22, предметом якої також було відшкодування шкоди, заподіяної, серед іншого, на території об`єкта природно-заповідного фонду, Верховний Суд виходив з того, що протиправність може полягати саме у допущенні незаконної рубки, а вина особи у незабезпеченні належної охорони та захисту природних ресурсів, за збереження яких вона відповідає. 
З матеріалів цієї справи вбачається, що під час перевірки у межах заповідного урочища «Любиме» виявлено 21 пень свіжоспиляних дерев; кількість, видовий склад, стан і діаметри дерев зафіксовані у польовій переліковій відомості; матеріали містять карту-схему та фотоматеріали; перевірка проводилася за участю посадових осіб Устинівської селищної ради, а акт перевірки підписаний її уповноваженими посадовими особами без зауважень. 
Таким чином, у контексті першої групи доводів апеляційної скарги предметом встановлення є не те, чи здійснювала Устинівська селищна рада безпосередню фізичну рубку дерев, а те, чи було на неї покладено юридичний обов`язок забезпечувати охорону та збереження заповідного урочища, чи сталося порушення встановленого режиму на переданій їй під охорону території та чи спростувала рада презумпцію своєї вини у неналежному виконанні такого обов`язку.
Матеріалами справи підтверджено існування спеціального охоронного обов`язку відповідача, а факт виявлення 21 спиляного дерева на території, переданій йому під охорону, за відсутності доказів належного виконання комплексу заходів, здатних забезпечити її збереження від незаконних рубок, обґрунтовано оцінений судом першої інстанції як прояв неналежного виконання такого обов`язку.
Тому довід апелянта про відсутність складу цивільного правопорушення лише з тієї підстави, що матеріалами справи не встановлено безпосереднього здійснення рубки працівниками Устинівської селищної ради та не ідентифіковано конкретну фізичну особу, яка здійснила спилювання дерев, не спростовує висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що за встановлених обставин протиправна поведінка відповідача може виражатися саме у бездіяльності неналежному забезпеченні охорони та збереження заповідного урочища «Любиме», а тому невстановлення безпосереднього виконавця рубки саме по собі не виключає цивільно-правової відповідальності особи, на яку законом та охоронним зобов`язанням покладено обов`язок забезпечити охорону цієї території.
Щодо недоведеності факту незаконної рубки, неналежності акта перевірки, відсутності координат і повної фотофіксації та посилання апелянта на справу № 924/883/21
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що акт перевірки від 26.07.2024 № 65/3.2-3.3-3.1-3.4-5.1-5.2-8/24 та матеріали, складені під час контрольного заходу, не дають можливості встановити факт рубки 21 дерева, оскільки в акті не зазначено географічних координат кожного пня, не здійснено фотофіксацію кожного окремого дерева та, за твердженням скаржника, відсутні докази того, що дерева були саме спиляні, а не повалені внаслідок природних явищ. Такі аргументи підлягають оцінці не ізольовано щодо окремого документа, а з урахуванням усієї сукупності доказів, наявних у матеріалах справи.
За змістом статей 73, 74, 76, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України суд установлює обставини, що мають значення для справи, на підставі належних доказів, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, а наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оцінюється з урахуванням вірогідності доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а докази оцінюються як окремо, так і у взаємному зв`язку в їх сукупності. Господарський процесуальний кодекс України у чинній редакції містить саме такий комплекс правил доказування та оцінки доказів. 
Саме такого підходу дотримується і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у природоохоронних спорах. Так, у постанові від 18.05.2023 у справі № 914/669/22 Верховний Суд наголосив, що акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не є єдиним або вичерпним доказом природоохоронного правопорушення, а всі подані сторонами докази мають оцінюватися судом як окремо, так і в сукупності. Отже, помилковим є як безумовне надання акту перевірки наперед установленої сили, так і його автоматичне відкидання без оцінки інших доказів, що підтверджують або спростовують зафіксовані в ньому обставини. 
Водночас Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі № 924/883/21, посилаючись, зокрема, на попередню практику Верховного Суду України та постанову КГС ВС від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, зазначав, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені порушення, проте інформація та висновки, включені до нього, повинні мати документальне підтвердження. 
У такий спосіб, правовий підхід, на який посилається апелянт, колегія суддів не заперечує. Питання полягає у тому, чи підтверджені конкретні відомості акта перевірки у цій справі іншими матеріалами та чи дозволяє їх сукупність установити фактичні обставини порушення.
У цій частині фактичні обставини справи № 912/763/26 істотно відрізняються від обставин справи № 924/883/21, на яку посилається Устинівська селищна рада.
Як установлено судом, під час перевірки у межах території, визначеної Інспекцією як заповідне урочище місцевого значення «Любиме», було виявлено 21 пень свіжоспиляних дерев. Результати обстеження не обмежилися загальним записом в акті: кількість, видовий склад та розміри дерев були зафіксовані в окремій польовій переліковій відомості від 22.07.2024, а до матеріалів перевірки долучено карту-схему та фотоматеріали. 
Польова перелікова відомість містить 21 окремий об`єкт обміру із зазначенням відповідних показників. У матеріалах справи окремо зафіксовано, що йдеться про дерева порід «Акація», «Клен», «Ясен» та «Сосна», з яких 16 визначено як сироростучі, а 5 як сухостійні, та зазначено діаметри кожного із них. 
При цьому, на відміну від обставин, які стали предметом оцінки Верховного Суду у справі № 924/883/21, у матеріалах цієї справи прямо зазначений засіб вимірювання, яким проводилися обміри пнів: рулетка вимірювальна довжиною 10 м, із наведенням її реквізитів та відомостей про метрологічний контроль. Зокрема, вказано свідоцтво про контроль метрологічних характеристик № 08-01/17672-3 від 16.05.2024, чинне до 16.05.2025. 
Безпосередній оригінал польової перелікової відомості, наявний у матеріалах справи, також містить відомості про місце проведення обстеження, зазначення заповідного урочища «Любиме», характер виявленого порушення, 21 позицію обмірів, відомості про застосовану вимірювальну рулетку та метрологічне свідоцтво, а також підписи осіб, які брали участь у відповідних діях. 
Матеріали перевірки містять і картографічний матеріал, на якому Інспекцією позначено місце виявленої рубки із прив`язкою до заповідного урочища «Любиме». 
До матеріалів справи також долучено фотографії місця обстеження та виявлених пнів. Ці фотоматеріали не замінюють польової відомості чи акта перевірки, однак є додатковим доказовим елементом, який підтверджує фактичне існування на обстеженій території зрізаних залишків дерев. На фотознімках, зокрема, візуально зафіксовані пні з поверхнями зрізу. 
Таким чином, довід апелянта про повну відсутність фотофіксації не відповідає матеріалам справи. Фактично скаржник заперечує не наявність фотографій як таких, а їх кількість та відсутність окремого фотознімка кожного із 21 пня.
Однак сама по собі відсутність окремої фотографії кожного пня або зазначення індивідуальних GPS-координат кожного об`єкта не означає автоматичної недопустимості чи недостовірності всієї сукупності доказів.
Апелянт не навів норми природоохоронного або процесуального законодавства, яка б установлювала, що єдиним допустимим способом доказування незаконної рубки є фотофіксація кожного окремого пня з обов`язковим зазначенням його географічних координат.
Більше того, навіть приписи статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», на які посилається сам апелянт, виходять із необхідності відображення в акті виявленого порушення та його детального опису з посиланням на відповідні вимоги законодавства, але не встановлюють GPS-координати та окрему фотографію кожного об`єкта як універсальну умову доказової сили акта. 
Колегія суддів окремо враховує, що перевірка проводилася не за відсутності відповідача. В акті зазначено про участь секретаря Устинівської селищної ради, першого заступника селищного голови, начальника відділу земельних відносин та агропромислового розвитку, а також начальника відділу комунальної власності, містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та благоустрою. 
Більше того, акт перевірки підписано представниками Устинівської селищної ради без зауважень, а один із двох примірників акта обсягом 25 сторінок 26.07.2024 отримано першим заступником селищного голови. 
Колегія суддів зауважує, що підписання акта без зауважень саме по собі не позбавляє відповідача права у подальшому оспорювати достовірність зафіксованих у ньому обставин та не створює незаперечної преюдиції. Водночас ця обставина підлягає врахуванню в загальній оцінці доказів, особливо з огляду на те, що посадові особи ради були присутні під час здійснення контрольного заходу, а матеріали справи не містять зауважень, складених безпосередньо під час обстеження, про те, що Інспекція обліковує неіснуючі пні, неправильно визначає їх кількість або здійснює вимірювання не тих об`єктів.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 25.05.2023 у справі № 924/883/21 не змінює цього висновку. Колегія суддів враховує, що справа № 924/883/21 неодноразово переглядалася Верховним Судом, у тому числі 26.07.2022, 25.05.2023 та 16.07.2024. 
У постанові від 16.07.2024 у справі № 924/883/21, ухваленій після повторного розгляду справи, Верховний Суд конкретизував, що для встановлення природоохоронного правопорушення необхідна сукупність доказів, здатних підтвердити, зокрема, факт вирубки певної кількості дерев та їх знаходження у межах відповідного об`єкта природно-заповідного фонду. 
Водночас у тій справі неналежність доказової бази була зумовлена не відсутністю GPS-координат чи фотографії кожного пня як такою, а сукупністю значно істотніших недоліків.
Зокрема, судами у справі № 924/883/21 було встановлено, що з польових перелікових відомостей неможливо було з`ясувати, у зв`язку з чим вони складені; не було зазначено місця їх складання, документа, на підставі якого діяв персональний склад комісії, та того, додатками до якого документа вони є; не зазначено засіб вимірювання та відомості про його повірку; існували суперечності щодо кількості сухостійних дерев. Крім того, підписи у відомостях не дозволяли належно ідентифікувати осіб та їх посади, а самі польові відомості на час перевірки до акта не були долучені. 
Додатково у справі № 924/883/21 перевірку проводили шість посадових осіб Інспекції, тоді як акт підписали лише двоє з них, а належного рішення про зміну складу перевіряючих не було. Також керівник підприємства підписав акт із письмовими зауваженнями на чотирьох аркушах, але ці зауваження до акта не були долучені. Саме сукупність цих обставин була оцінена судами та Верховним Судом як така, що ставила під сумнів належність і вірогідність акта та пов`язаних із ним матеріалів. 
У справі № 912/763/26 таких обставин не встановлено.
Навпаки, тут польова перелікова відомість існує у матеріалах контрольного заходу; містить 21 позицію обмірів; наведено види та діаметри дерев; ідентифіковано засіб вимірювання та реквізити метрологічного контролю; наявні карта-схема і фотоматеріали; перевірка проводилася у присутності кількох посадових осіб Устинівської селищної ради; акт ними підписано без зауважень і його примірник отримано відповідачем. 
Таким чином, правова позиція Верховного Суду у справі № 924/883/21 не підлягає механічному застосуванню на користь апелянта без урахування фактичної відмінності доказової бази. Навпаки, сформульований у цій справі Верховним Судом підхід щодо необхідності оцінки сукупності доказів підтверджує правильність здійсненої місцевим господарським судом оцінки доказів у справі № 912/763/26.
Так само узгоджується з таким висновком постанова КГС ВС від 18.05.2023 у справі № 914/669/22, у якій Верховний Суд підкреслив неприпустимість вирішення спору лише з огляду на наявність або відсутність одного формального доказу та необхідність оцінки всієї доказової сукупності. 
Подібний підхід застосовував і Центральний апеляційний господарський суд у постанові від 02.11.2023 у справі № 908/65/23, пославшись на практику Верховного Суду України та Верховного Суду у справах № 14/121-12, № 922/2317/21, № 924/883/21 і № 914/669/22 щодо доказового значення акта природоохоронної перевірки та необхідності його оцінки в системному зв`язку з іншими матеріалами. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що відсутність у акті індивідуальних географічних координат кожного із 21 пня та окремої фотографії кожного пня не спростовує факту виявлення рубки, оскільки цей факт установлено не на підставі одного загального запису акта, а на підставі взаємопов`язаної сукупності доказів: акта перевірки, польової перелікової відомості, конкретних результатів обмірів, відомостей про засіб вимірювання та його метрологічний контроль, карти-схеми, фотоматеріалів, а також обставин проведення перевірки за участю посадових осіб відповідача.
Відтак доводи апеляційної скарги про те, що акт перевірки є неналежним доказом виключно через відсутність координат кожного пня, повної індивідуальної фотофіксації та з огляду на правову позицію у справі № 924/883/21, не спростовують висновків суду першої інстанції.
При цьому питання, чи є зафіксовані зрізи наслідком незаконної рубки живих дерев або розпилювання вже повалених стихією дерев, тобто доводи про обледеніння, форс-мажор та крайню необхідність, у цьому блоці колегія суддів не оцінює, оскільки вони становлять самостійну групу доводів апеляційної скарги і будуть розглянуті окремо. Так само окремої оцінки потребують доводи про законність процедури призначення та проведення самої перевірки і твердження про «плоди отруйного дерева», щоб не дублювати їх оцінку в різних частинах постанови.
Щодо доводів про незаконність перевірки, неповідомлення про її проведення, ненадання розпорядчих документів та недопустимість доказів як «плодів отруйного дерева»
Окремої оцінки потребують доводи Устинівської селищної ради про те, що планова перевірка, проведена Державною екологічною інспекцією Придніпровського округу у період з 22.07.2024 по 26.07.2024, є незаконною через порушення порядку її призначення та проведення, а тому акт перевірки і всі складені на його підставі матеріали повинні бути визнані недопустимими доказами як так звані «плоди отруйного дерева».
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на частину п`яту статті 7 та статтю 10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V, зазначає, що Устинівську селищну раду не було ознайомлено з наказом на проведення перевірки, а позивач не надав доказів належного вручення копії такого наказу уповноваженим особам ради до початку перевірки. 
У відповіді на відзив апелянт додатково конкретизував цю позицію посиланням на частину четверту статті 5 Закону № 877-V, відповідно до якої плановий захід державного нагляду (контролю) щодо суб`єкта господарювання проводиться за умови його письмового повідомлення не пізніш як за десять днів до початку заходу. 
Колегія суддів вважає необхідним насамперед правильно визначити правову природу перевірки, яка була проведена Інспекцією у цій справі.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної екологічної інспекції Придніпровського округу від 17.07.2024 № 291-ТП призначено перевірку не господарської діяльності Устинівської селищної ради як суб`єкта підприємництва, а перевірку здійснення органом місцевого самоврядування делегованих повноважень органів виконавчої влади у сфері дотримання законодавства про охорону навколишнього природного середовища. У самому наказі як правову підставу, зокрема, зазначено Порядок контролю за здійсненням органами місцевого самоврядування делегованих повноважень органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.1999 № 339, а строк перевірки визначено з 22.07.2024 по 26.07.2024. 
Відповідне направлення на проведення заходу також датоване 17.07.2024, містить номер наказу № 291-ТП, строк проведення заходу, його предмет, перелік посадових осіб, направлених для здійснення перевірки, а на примірнику направлення наявна відмітка вхідної кореспонденції Устинівської селищної ради від 22.07.2024. 
Постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.1999 № 339 установлює спеціальний порядок контролю саме за здійсненням органами місцевого самоврядування делегованих повноважень органів виконавчої влади. За пунктами 1, 2 цього Порядку такий контроль здійснюється, у тому числі, центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами у передбачених законодавством випадках і може здійснюватися шляхом проведення перевірок діяльності виконавчих органів сільських, селищних і міських рад. Пункт 5 Порядку передбачає здійснення такого контролю міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади і їх територіальними органами відповідно до повноважень та у порядку, визначеному законодавством, а пункт 8 передбачає визначення порядку, періодичності та строків перевірок керівником органу, який здійснює контроль. 
Натомість Закон № 877-V за своїм предметом регулювання визначає засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності та регламентує відносини контролюючих органів із суб`єктами господарювання. Саме через цю категорію законодавець визначає поняття державного нагляду (контролю) у статті 1 цього Закону. 
Таким чином, перевірка Устинівської селищної ради у цій справі здійснювалася у зв`язку з виконанням нею публічно-владних делегованих повноважень, а не у зв`язку з провадженням радою господарської діяльності.
З огляду на це колегія суддів вважає, що наведені апелянтом положення Закону № 877-V не можуть застосовуватися до спірного контрольного заходу механічно, без урахування спеціального правового режиму контролю за здійсненням органами місцевого самоврядування делегованих повноважень, установленого постановою Кабінету Міністрів України № 339.
Водночас навіть якщо виходити з необхідності врахування процедурних гарантій, установлених Законом № 877-V, доводи апелянта не дають підстав для автоматичного визнання всіх матеріалів перевірки недопустимими.
По-перше, частина п`ята статті 7 Закону № 877-V, на яку безпосередньо посилається скаржник, передбачає обов`язок посадових осіб перед початком заходу пред`явити посвідчення (направлення) та службове посвідчення і надати копію саме посвідчення (направлення). Ця норма сама по собі не встановлює обов`язку вручення окремої копії наказу про проведення заходу, як це сформульовано в апеляційній скарзі. 
При цьому направлення на проведення перевірки у матеріалах справи наявне, у ньому зазначені реквізити наказу від 17.07.2024 № 291-ТП, строки, предмет та склад перевіряючих, а його примірник містить вхідну відмітку Устинівської селищної ради від 22.07.2024. 
По-друге, колегія суддів окремо перевірила довід, наведений у відповіді на відзив, щодо десятиденного попереднього повідомлення.
Дійсно, частина четверта статті 5 Закону № 877-V передбачає для планових заходів щодо суб`єктів господарювання письмове повідомлення не пізніш як за десять днів до дня здійснення заходу. 
Матеріали справи, на які посилаються учасники спору, не містять окремого документа, який би підтверджував направлення Устинівській селищній раді такого повідомлення саме за десять днів до 22.07.2024.
Проте ця обставина не може оцінюватися відірвано від характеру контрольного заходу: як уже зазначено, предметом перевірки було здійснення радою делегованих повноважень органів виконавчої влади, для контролю за якими діє спеціальний Порядок № 339, а не перевірка господарської діяльності ради як суб`єкта господарювання.
Крім того, навіть за припущення про застосовність до спірних відносин частини четвертої статті 5 Закону № 877-V, для вирішення цієї справи необхідно встановити, який вплив відповідне процедурне порушення мало або могло мати на результати контрольного заходу та достовірність отриманих доказів.
У цьому аспекті колегія суддів вважає за необхідне дещо уточнити мотиви рішення суду першої інстанції.
Місцевий господарський суд, посилаючись на фактичний допуск Інспекції до перевірки, зазначив, що після такого допуску предметом судового розгляду має бути лише сутність установлених порушень. 
Таке формулювання є надмірно категоричним.
Сам факт допуску контролюючого органу до перевірки не позбавляє особу права в подальшому посилатися на істотні порушення процедури її призначення чи проведення.
Саме такий підхід сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17: неправомірність дій контролюючого органу при призначенні чи проведенні перевірки може бути врахована судом під час оскарження її наслідків. Водночас Велика Палата чітко зазначила, що підставою для скасування наслідків перевірки є не будь-яке процедурне порушення, а лише таке, що вплинуло або об`єктивно могло вплинути на правильність висновків контролюючого органу. 
Таким чином, правильним є не підхід «допустив до перевірки втратив право посилатися на процедурні порушення», а підхід, за яким суд повинен встановити характер порушення, його істотність та причинний зв`язок із результатом перевірки.
За обставинами цієї справи Устинівська селищна рада не довела такого впливу.
Перевірка проводилася за безпосередньої участі секретаря селищної ради, першого заступника селищного голови, начальника відділу земельних відносин та агропромислового розвитку, а також начальника відділу комунальної власності, містобудування та архітектури, житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та благоустрою. 
Акт перевірки підписано представниками відповідача без зауважень, примірник акта отримано першим заступником селищного голови 26.07.2024. 
Матеріали справи не містять доказів того, що через несвоєчасне повідомлення або ненадання певного розпорядчого документа рада була позбавлена можливості бути присутньою при перевірці, подавати документи, пояснення, заперечення, звертати увагу інспекторів на конкретні обставини, пов`язані зі станом дерев, або іншим чином реалізовувати свої права.
Не наведено апелянтом і конкретного пояснення, яким чином інший строк повідомлення міг змінити об`єктивно виявлені на місцевості факти: наявність пнів, їх кількість, діаметр, видовий склад, результати їх обміру, фотоматеріали чи польову перелікову відомість.
Тому навіть за умови визнання певного відступу від процедури повідомлення про плановий захід такий недолік сам по собі не доводить недостовірності фактичних відомостей, отриманих безпосередньо під час огляду території.
Не спростовують цього висновку й постанови Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 826/28170/15 та від 03.06.2021 у справі № 822/1660/18, на які посилається апелянт.
У справі № 826/28170/15 предметом спору були фактичні податкові перевірки фізичної особи підприємця, призначені відповідно до Податкового кодексу України. Суди встановили конкретні істотні дефекти наказів про проведення перевірок: відсутність передбачених законом підстав, неможливість ідентифікувати фактичну підставу перевірки, а щодо одного наказу також відсутність адреси об`єкта, мети перевірки та інших обов`язкових реквізитів. Саме такі дефекти стали підставою для висновку про протиправність наказів. 
У справі № 822/1660/18 ситуація була ще більш визначеною: наказ, на підставі якого проведено податкову перевірку, вже був скасований судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому Верховний Суд виходив із відсутності самої правової підстави для такої перевірки та, відповідно, недопустимості акта, отриманого за результатами перевірки, проведеної на підставі скасованого наказу. 
У справі № 912/763/26 таких обставин немає.
Наказ від 17.07.2024 № 291-ТП існує, виданий компетентним органом, містить предмет і строки перевірки, ґрунтується на затвердженому переліку органів місцевого самоврядування, запланованих до перевірки у 2024 році, та спеціальному Порядку № 339; доказів його скасування чи визнання протиправним матеріали справи не містять. 
Крім того, справи № 826/28170/15 і № 822/1660/18 виникли з податкових правовідносин, у яких законність перевірок визначалася насамперед спеціальними нормами Податкового кодексу України. Тому сформульовані в них висновки не можуть бути перенесені безпосередньо на перевірку здійснення органом місцевого самоврядування делегованих повноважень, яка проводилася на іншій нормативній підставі.
Важливо також, що після ухвалення зазначених апелянтом постанов Велика Палата Верховного Суду у справі № 816/228/17 сформулювала більш загальний критерій оцінки процедурних порушень їх реальний або об`єктивно можливий вплив на правильність висновків перевірки. 
Щодо застосованого апелянтом формулювання про «плоди отруйного дерева» колегія суддів зазначає таке.
У господарському процесі питання допустимості доказів врегульоване насамперед статтею 77 Господарського процесуального кодексу України, частиною другою якої встановлено, що докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Таким чином, для визнання конкретного доказу недопустимим недостатньо лише назвати його «похідним» від певного процесуального документа. Особа, яка ставить питання про недопустимість, повинна обґрунтувати конкретне порушення закону при отриманні доказу та пояснити, чому саме воно тягне його недопустимість.
Такий підхід послідовно застосовує Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 30.06.2026 у справі № 926/2274/25 Верховний Суд наголосив, що неналежність та недопустимість доказу є різними категоріями; недопустимими є саме докази, отримані внаслідок порушення закону, а обов`язок доведення їх недопустимості покладається на сторону, яка на цьому наполягає. 
У цій справі апелянт не довів, що польова перелікова відомість, результати фактичного обміру пнів, фотоматеріали, карта-схема чи інші матеріали були сфальсифіковані, створені поза межами перевірки, отримані способом, прямо забороненим законом, або що відповідне процедурне порушення вплинуло на їх фактичний зміст.
Тому сама по собі теза про «плоди отруйного дерева» без доведення первинної незаконності отримання конкретних доказів та істотності відповідного порушення не є достатньою підставою для вилучення з доказової бази всієї сукупності матеріалів перевірки.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи Устинівської селищної ради про незаконність перевірки, недопустимість акта та всіх похідних від нього матеріалів через неознайомлення з наказом, ненадання його копії, недотримання десятиденного строку повідомлення та застосування концепції «плодів отруйного дерева» не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин та не утворюють самостійної підстави для скасування оскаржуваного рішення.
Водночас колегія суддів уточнює мотивування місцевого господарського суду в тій частині, що сам факт допуску до перевірки не позбавляє відповідача права посилатися на процедурні порушення. Вирішальним у цій справі є інше: апелянтом не доведено такого порушення процедури, яке з огляду на спеціальний характер перевірки та фактичні обставини її проведення вплинуло або об`єктивно могло вплинути на достовірність установлених Інспекцією обставин.
Щодо доводів про надзвичайну ситуацію природного характеру, обставини непереборної сили, крайню необхідність та твердження про видалення вже повалених або аварійних дерев
Устинівська селищна рада посилається на протоколи комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Устинівської селищної ради від 08.01.2024 та 16.01.2024, стверджуючи, що дерева були повалені або пошкоджені стихією, а подальше їх розпилювання здійснювалося для усунення небезпеки для населення, розчищення шляхів та відновлення електропостачання, тобто в умовах крайньої необхідності. 
Колегія суддів погоджується з апелянтом у тому, що сам факт надзвичайної ситуації природного характеру у січні 2024 року матеріалами справи підтверджується.
Так, у матеріалах справи наявний протокол позачергового засідання селищної комісії з питань ТЕБ та НС від 08.01.2024 № 2. Таким чином, в окремих процесуальних документах відповідача помилково зазначений номер цього протоколу як № 1; фактично матеріали справи містять саме протокол № 2. Із його змісту вбачається, що внаслідок переміщення циклону та активних атмосферних фронтів 07- 09 січня 2024 року на території Устинівської територіальної громади мали місце дощ, ожеледь, зниження температури, обмерзання дерев та ліній електропередачі, обриви проводів і падіння електричних опор; без електропостачання залишилися 33 населені пункти громади повністю та два частково. 
Комісією вирішено визнати ситуацію надзвичайною ситуацією природного характеру місцевого рівня за кодом класифікації 20334, пов`язаною із сильною ожеледдю, забезпечити функціонування штабу з ліквідації її наслідків, розпочати відповідні аварійно-відновлювальні роботи та забезпечити відновлення пошкоджених ліній електропередачі. 
Протоколом комісії від 16.01.2024 № 3 також розглядалося питання про ліквідацію наслідків природного характеру обледеніння, забезпечення готовності відповідних служб, відновлення зруйнованих ліній електропередачі, ліквідацію наслідків надзвичайної ситуації та відновлення нормальної життєдіяльності громади. 
У такий спосіб, колегія суддів не ставить під сумнів сам факт складних погодних умов та проведення у січні 2024 року робіт із ліквідації їх наслідків.
Однак установлення самого факту стихійного явища не є тотожним установленню того, що саме 21 дерево, пні яких були виявлені Інспекцією у липні 2024 року в заповідному урочищі «Любиме», було пошкоджено цією стихією та згодом правомірно видалено в межах аварійно-відновлювальних заходів.
Ці обставини потребують окремого доказування.
Аналіз протоколів № 2 від 08.01.2024 та № 3 від 16.01.2024 свідчить, що вони мають загальний територіальний характер. У них описано погодну ситуацію в межах усієї Устинівської територіальної громади, стан електропостачання, автомобільних доріг, роботу аварійних служб та відповідні організаційні заходи. Водночас жоден із цих протоколів не містить відомостей про заповідне урочище місцевого значення «Любиме», про конкретні роботи на його території, про кількість дерев, які необхідно було видалити, їх породу, діаметр, місце знаходження чи стан. 
Протоколи також не містять рішення про видалення саме спірних 21 дерева, не ідентифікують виконавця таких робіт та не засвідчують, що кожне з них було поваленим, зламаним, аварійним або безпосередньо загрожувало життю людей, автомобільному руху чи функціонуванню ліній електропередачі.
У матеріалах справи відсутні акти обстеження цих 21 дерев, складені після січневої негоди, дефектні акти, переліки аварійних дерев, схеми їх розташування, рішення про їх видалення, документи про виконання робіт саме в урочищі «Любиме», наряди чи завдання відповідним службам, акти приймання виконаних робіт або інші первинні документи, які дозволяли б ототожнити дерева, щодо яких здійснювалися аварійні заходи у січні 2024 року, з пнями, виявленими Інспекцією 22.07.2024.
Саме ця відсутність індивідуального причинного зв`язку між підтвердженою загальною надзвичайною ситуацією та кожним із спірних об`єктів має визначальне значення для оцінки цього доводу апеляції.
При цьому часовий проміжок також не може залишатися поза увагою: надзвичайна ситуація та основні заходи з ліквідації її наслідків документально зафіксовані у січні 2024 року, тоді як під час перевірки у липні 2024 року Інспекція зафіксувала 21 пень свіжоспиляних дерев. Сам по собі цей часовий розрив не виключає можливості проведення пізніших робіт, проте саме відповідач, який на таку обставину посилається, мав надати докази, здатні пов`язати конкретне спилювання з ліквідацією наслідків січневої стихії. Таких доказів матеріали справи не містять.
Не змінює цього висновку й аргумент, додатково наведений апелянтом у відповіді на відзив, про те, що наявність слідів зрізу є природним наслідком розпилювання вже повалених дерев, оскільки прибрати дерево, яке впало на дорогу чи лінію електропередачі, без його розпилювання практично неможливо. 
Колегія суддів не заперечує такого твердження як абстрактної життєвої можливості. Однак воно не доводить фактичних обставин цієї справи. Наявність зрізу справді сама по собі не дозволяє безумовно відповісти на питання, чи було спиляне дерево вертикально стоячим або попередньо поваленим. Проте і зворотне твердження апелянта що всі спірні зрізи зроблені виключно на вже повалених стихією деревах так само потребує доказового підтвердження, якого відповідачем не надано.
Більше того, позиція відповідача в цій частині має певну внутрішню непослідовність: заперечуючи доказовість матеріалів Інспекції, апелянт одночасно, з одного боку, наголошує на невстановленні особи, яка здійснила рубку, а з іншого стверджує, що сліди зрізу виникли саме внаслідок здійснення органами місцевого самоврядування робіт із ліквідації наслідків надзвичайної ситуації. Проте доказів того, ким, коли та на якій правовій підставі відповідні роботи проводилися саме щодо цих 21 дерев, апелянтом не надано.
Щодо посилання скаржника на стан крайньої необхідності, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 1171 Цивільного кодексу України крайня необхідність має місце у разі заподіяння шкоди діями, спрямованими на усунення небезпеки, що загрожувала цивільним правам чи інтересам іншої особи, якщо за конкретних умов таку небезпеку не можна було усунути іншими засобами. При цьому навіть установлений стан крайньої необхідності не означає автоматичної відсутності обов`язку відшкодувати шкоду: за загальним правилом вона відшкодовується особою, яка її завдала, а частина друга статті 1171 ЦК України лише надає суду, з урахуванням конкретних обставин, можливість по-іншому розподілити цей обов`язок або частково чи повністю звільнити відповідних осіб від відшкодування. 
Таким чином, для застосування статті 1171 ЦК України недостатньо встановити існування певної надзвичайної ситуації на території громади. Необхідно встановити щонайменше: існування конкретної небезпеки; спрямованість конкретних дій саме на її усунення; неможливість усунути цю небезпеку іншими засобами; причинний зв`язок між такою небезпекою і заподіяною шкодою.
Щодо кожного із цих елементів у матеріалах справи стосовно спірних 21 дерева належного доказового підтвердження немає.
Протоколи ТЕБ та НС не встановлюють, що саме ці дерева блокували дороги, впали на лінії електропередачі чи становили іншу безпосередню небезпеку; не встановлюють, що усунення відповідної небезпеки було можливим виключно шляхом їх видалення; не містять рішення про такі роботи саме на території заповідного урочища.
Тому правові підстави для застосування до встановлених у справі обставин статті 1171 ЦК України апелянтом не доведені.
Колегія суддів також враховує усталений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду до оцінки обставин непереборної сили: сам факт існування надзвичайної та невідворотної обставини не має преюдиційного характеру, а особа, яка посилається на неї, повинна довести, що відповідна обставина була форс-мажорною саме для конкретного випадку та перебувала у безпосередньому причинному зв`язку з невиконанням конкретного обов`язку. Такий підхід, зокрема, відображено у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 09.11.2021 у справі № 913/20/21, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 03.08.2023 у справі № 916/628/22 та інших. 
Хоча зазначені правові висновки сформульовані переважно у договірних спорах, релевантним для цієї справи є загальний доказовий принцип: наявність стихійного явища сама по собі не доводить причинного зв`язку між ним і конкретним порушенням, якщо такого зв`язку не підтверджено належними доказами.
Не є релевантним у наведеному апелянтом значенні й посилання у відповіді на відзив на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 908/581/19. У цій справі предметом спору було стягнення екологічної шкоди за спеціальне водокористування без дозволу, а суди встановили, що дозвіл своєчасно не був виданий не з вини водокористувача, а внаслідок невиконання відповідних обов`язків державними органами. Саме встановлена відсутність вини за конкретних обставин водокористування стала підставою для відмови у стягненні шкоди. Верховний Суд окремо наголосив, що результати інших природоохоронних справ не можуть механічно переноситися на спір за відмінних фактичних обставин. 
Таким чином, справа № 908/581/19 підтверджує необхідність індивідуально встановлювати вину та фактичні причини порушення, однак не містить висновку про те, що оголошення надзвичайної ситуації звільняє від відповідальності за незаконне видалення дерев, і фактично не є подібною за предметом та фактичними обставинами до справи № 912/763/26.
Окремо колегія суддів звертає увагу на помилковість посилання апелянта на статтю 76 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» як норму, яка начебто дозволяє здійснювати термінові заходи з ліквідації наслідків стихійного лиха. Чинний Закон України «Про природно-заповідний фонд України» завершує основну нумерацію статтею 67, тому статті 76 у цьому Законі не існує. 
Водночас Закон дійсно містить спеціальні положення про здійснення термінових заходів у разі аварій та стихійного лиха, зокрема в статті 16, що регулює режим природних заповідників. Такі заходи пов`язуються законом із установленою процедурою прийняття відповідного рішення. 
Щодо заповідних урочищ спеціальним є положення статті 30 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», відповідно до якого на їх території забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування та оздоровлення лісів і видалення захаращеності, а власники або користувачі відповідних природних об`єктів беруть на себе обов`язок забезпечувати режим їх охорони та збереження. 
Такий самий спеціальний режим передбачений Положенням про заповідне урочище місцевого значення «Любиме», яке прямо забороняє всі види рубок, у тому числі санітарні та видалення захаращеності. 
Таким чином, навіть необхідність ліквідації наслідків стихійного явища не перетворює будь-яке видалення дерев на території об`єкта природно-заповідного фонду на апріорі правомірну діяльність. У кожному випадку повинні бути підтверджені конкретна необхідність відповідного втручання, його зв`язок з ліквідацією безпосередньої небезпеки та дотримання встановленого для відповідної території спеціального режиму.
У цій справі таких доказів щодо саме 21 спірного дерева відповідачем не надано.
За наведених обставин колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про те, що протоколи ТЕБ та НС підтверджують існування несприятливих погодних умов та надзвичайної ситуації загалом, однак не підтверджують причинного зв`язку між цією ситуацією та походженням кожного із 21 пня, виявленого через декілька місяців на території заповідного урочища «Любиме», а тому не спростовують установленого факту порушення режиму охорони відповідної території.
Таким чином, доводи апелянта про форс-мажор, крайню необхідність, ліквідацію наслідків обледеніння, розчищення доріг, відновлення електропостачання та розпилювання вже повалених чи аварійних дерев не знайшли належного підтвердження саме стосовно спірних 21 дерева та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо невстановлення меж заповідного урочища «Любиме» в натурі та недоведеності розташування спірних 21 дерева в межах території природно-заповідного фонду
Наступний довід апеляційної скарги зводиться до того, що межі заповідного урочища місцевого значення «Любиме» в натурі не винесені, акт перевірки не містить відомостей про вимірювання площі так званої незаконної рубки та методи такого вимірювання, а тому, на переконання Устинівської селищної ради, неможливо достовірно встановити, що всі 21 дерево знаходилися саме в межах території цього об`єкта природно-заповідного фонду. 
Колегія суддів вважає наведені доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Насамперед необхідно розмежовувати дві обставини: встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі (на місцевості) та існування такого об`єкта, його правового режиму і можливість визначення його меж до їх винесення в натуру.
Частина четверта статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» прямо врегульовує таку ситуацію: межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства, однак до встановлення їх у натурі межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Імперативний характер цієї норми неодноразово підтверджувався Верховним Судом.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 Суд прямо застосував частину четверту статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та виходив із того, що невстановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі не означає відсутності таких меж, оскільки до їх винесення на місцевість вони визначаються проєктом створення відповідної території чи об`єкта. 
Цей правовий підхід є усталеним. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі № 751/6026/24 узагальнено попередню судову практику та зазначено, що відсутність оформленої землевпорядної документації або встановлених у натурі меж не змінює статусу земель природно-заповідного фонду. У цій постанові Верховний Суд послався, серед іншого, на постанови від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, від 26.02.2020 у справі № 911/3315/17, від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 та інші рішення, у яких послідовно застосовано частину четверту статті 7 Закону. 
Особливого значення для цієї справи має те, що аналогічний висновок сформульований Верховним Судом саме у справі № 924/883/21, на яку неодноразово посилається апелянт.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2023 у справі № 924/883/21 Суд прямо наголосив на імперативності частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та вказав, що до встановлення меж об`єкта ПЗФ у натурі вони визначаються відповідно до проєкту його створення. Верховний Суд визнав помилковим підхід судів, які не надали належного значення цій нормі лише через відсутність встановлених на місцевості меж. 
Більше того, у цій же постанові Верховний Суд звернув увагу, що в охоронному зобов`язанні повинні зазначатися площа та місце розташування території природно-заповідного фонду, а до нього додаються засвідчені картографічні оглядові матеріали її меж. 
Таким чином, посилання апелянта на справу № 924/883/21 у цій частині не підтверджує його позицію, а, навпаки, спростовує тезу про неможливість визначення території об`єкта ПЗФ до винесення його меж у натуру.
Заповідне урочище місцевого значення «Любиме» не є територією, правовий статус якої виник лише у зв`язку з проведенням спірної перевірки. Воно створене рішенням Кіровоградської обласної ради від 27.02.2004 № 268 та включене до природно-заповідного фонду Кіровоградської області. Положення про заповідне урочище затверджене розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації від 19.04.2023 № 359-р. У ньому визначено загальну площу урочища 64 га, його розташування поблизу с. Криничне, перебування в користуванні Устинівської селищної ради та покладення на землекористувача обов`язку забезпечувати встановлений режим охорони. 
Пунктом 6 розділу І Положення прямо передбачено встановлення меж земельних ділянок, включених до території заповідного урочища, в натурі та їх закріплення межовими знаками, а забезпечення вирішення відповідних питань покладено на землекористувача. 
Тобто сама Устинівська селищна рада, яка в апеляційній скарзі посилається на невинесення меж урочища в натурі, є тим землекористувачем, якому спеціальним Положенням передано територію під охорону та на якого покладено обов`язки щодо забезпечення її належного режиму, в тому числі вирішення питань, пов`язаних із межами.
Крім того, охоронним зобов`язанням від 08.05.2023 № ЗУ 44-564 Устинівській селищній раді безпосередньо передано під охорону та для забезпечення встановленого режиму територію заповідного урочища «Любиме» загальною площею 64,0 га в адміністративних межах Устинівської селищної ради. Цим же документом на відповідача покладено обов`язок забезпечувати охорону та збереження відповідної території. 
Матеріали справи містять також оглядову карту заповідного урочища місцевого значення «Любиме», засвідчену уповноваженим органом. 
Таким чином, у справі наявний не лише формальний запис про існування об`єкта природно-заповідного фонду, а комплекс документів, які визначають його створення, площу, розташування, землекористувача, режим охорони та містять відповідний картографічний матеріал.
Що стосується безпосередньо місця виявлення спірних дерев, то актом перевірки зафіксовано виявлення саме в межах території заповідного урочища «Любиме» 21 пня свіжоспиляних дерев; до акта додано карту-схему, фотографії, а розміри та видовий склад дерев відображено у польовій переліковій відомості. 
Польова перелікова відомість від 22.07.2024 безпосередньо містить зазначення місця її складення Кропивницький район, Устинівська територіальна громада, с. Криничне, заповідне урочище «Любиме», а також указівку на характер виявленого порушення незаконну рубку. 
Окремо до матеріалів перевірки долучено картографічний матеріал із позначенням місця виявленої рубки відносно території урочища. 
При цьому контрольний захід та огляд території здійснювалися у присутності декількох посадових осіб Устинівської селищної ради, серед яких були, зокрема, начальник відділу земельних відносин та агропромислового розвитку, а також начальник відділу, до компетенції якого належать питання комунальної власності, містобудування, житлово-комунального господарства, охорони навколишнього природного середовища та благоустрою. Акт перевірки уповноважені представники відповідача підписали без зауважень. 
Колегія суддів наголошує: наведена обставина не створює незаперечної преюдиції щодо місця знаходження кожного пня, однак вона має значення при оцінці доказів у сукупності. У матеріалах справи відсутні складені під час огляду заперечення представників селищної ради про те, що Інспекція вийшла за межі урочища або обліковує дерева, які фактично розташовані поза територією природно-заповідного фонду.
Не надано відповідачем і під час судового розгляду альтернативних картографічних матеріалів, землевпорядної документації, висновку спеціаліста, координат чи інших доказів, які б підтверджували, що конкретне місце, позначене Інспекцією на карті-схемі, знаходиться за межами заповідного урочища «Любиме».
Тобто апелянт фактично обмежується посиланням на невинесення меж у натурі, однак не подає позитивного доказу того, що місце виявлення 21 пня належить до іншої території.
Такий підхід не узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду у справі № 924/883/21. У постанові від 25.05.2023 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розташування місця рубки на території природно-заповідного фонду необхідно враховувати імперативну норму частини четвертої статті 7 Закону, матеріали створення відповідного об`єкта та картографічні матеріали, а не робити висновок про відсутність статусу чи меж лише через їх невинесення в натуру. 
Колегія суддів також відхиляє пов`язаний із цим аргумент апелянта про те, що акт перевірки не містить відомостей про вимірювання площі незаконної рубки та метод такого вимірювання.
Предметом заявленого позивачем розрахунку є не шкода, обчислена виходячи з площі суцільної рубки, а шкода, заподіяна незаконним видаленням 21 конкретного дерева, розмір якої визначено залежно від кількості дерев, їх стану та діаметра відповідно до спеціальних такс.
Таким чином, визначення окремої площі ділянки рубки у квадратних метрах чи гектарах не є вихідним показником для розрахунку заявленої у цій справі шкоди і саме по собі не впливає на її розмір.
Для вирішення спору має значення інше: чи знаходилися конкретні 21 дерево в межах об`єкта природно-заповідного фонду. І саме ця обставина оцінюється на підставі акта перевірки, польової перелікової відомості, оглядової карти урочища, карти-схеми місця виявлення рубки, документів про створення і передачу урочища під охорону та інших матеріалів у їх сукупності.
У такий спосіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам факт невинесення меж заповідного урочища «Любиме» в натурі не скасовує його статусу, не припиняє встановленого режиму охорони та не унеможливлює визначення його меж, оскільки закон прямо передбачає механізм їх визначення до встановлення на місцевості.
За сукупністю наявних доказів у колегії суддів відсутні підстави вважати недоведеним встановлений Інспекцією та судом першої інстанції факт знаходження спірних 21 дерев у межах території заповідного урочища місцевого значення «Любиме».
Відтак доводи апеляційної скарги про невинесення меж урочища в натурі, відсутність вимірювання площі рубки та недоведеність розташування спірних дерев на території природно-заповідного фонду не спростовують висновків місцевого господарського суду та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Щодо неправильності розрахунку шкоди у сумі 141 469,87 грн, застосування постанови Кабінету Міністрів України № 575 до сухостійних дерев та необхідності проведення судово-економічної експертизи
Устинівська селищна рада зазначає, що серед 21 дерева Інспекцією обліковано п`ять сухостійних дерев діаметром від 7,5 до 13 см, які, на переконання відповідача, вже втратили свою екологічну цінність унаслідок природної загибелі або обледеніння. З огляду на це скаржник вважає необґрунтованим застосування до них «єдиної такси» за постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575 та наполягає на необхідності додаткового обґрунтування відповідного розрахунку, у тому числі шляхом проведення судово-економічної експертизи. 
Колегія суддів не погоджується з цими доводами, оскільки вони не лише не відповідають нормативному механізму визначення шкоди, але й у частині твердження про застосування однакової ставки до сироростучих і сухостійних дерев безпосередньо спростовуються самим розрахунком Інспекції, наявним у матеріалах справи.
Відповідно до статті 65 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» розміри шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про природно-заповідний фонд, визначаються за спеціальними правилами, встановленими законодавством. Саме на виконання цієї норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 10.05.2022 № 575 «Про затвердження спеціальних такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд». Постановою прямо затверджено, зокрема, таксу для обчислення шкоди внаслідок незаконної рубки або пошкодження дерев та рослин, що мають здерев`яніле стебло, до ступеня припинення росту додаток 1. 
Таким чином, законодавець установив для шкоди, завданої природно-заповідному фонду, нормативний, а не ринковий чи оціночний спосіб визначення її розміру.
Це означає, що при встановленні розміру такої шкоди не визначається ринкова вартість конкретної деревини, її господарська придатність або суб`єктивно оцінена «екологічна вартість» кожного дерева. Розмір шкоди визначається на підставі об`єктивних вихідних показників, передбачених нормативно-правовим актом, передусім кількості дерев, їх діаметра, характеру пошкодження та тих спеціальних коригувань, які прямо передбачені постановою № 575.
Додатком 1 до постанови № 575 для дерев степової зони встановлено базові такси залежно від діаметра дерева: до 10 см 257 грн; від 10,1 до 14 см 442 грн; від 14,1 до 18 см 1 124 грн; від 18,1 до 22 см 2 292 грн тощо. 
Порядок проведення індексації такс, затверджений тією ж постановою № 575, передбачає визначення актуального розміру шкоди за формулою: Ні = (Нп Ч І / 100) Ч 10, де Нп відповідна базова такса; І індекс споживчих цін за попередній рік; 10 коефіцієнт, яким визначається особлива природоохоронна цінність територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Індекс споживчих цін визначається Державною службою статистики України. 
За даними Державної служби статистики України індекс споживчих цін, використаний для відповідного періоду, становив 105,1 %. 
Тому застосовані Інспекцією у розрахунку 2024 року ставки математично відповідають установленому постановою № 575 механізму, зокрема: 257 грн Ч 105,1 % Ч 10 = 2 701,07 грн; 442 грн Ч 105,1 % Ч 10 = 4 645,42 грн; 1 124 грн Ч 105,1 % Ч 10 = 11 813,24 грн; 2 292 грн Ч 105,1 % Ч 10 = 24 088,92 грн.
Саме такі величини містяться у розрахунку Інспекції від 26.07.2024. 
Вирішальним для оцінки доводу апелянта щодо сухостійних дерев є положення пункту 6 примітки до додатка 1 постанови № 575.
У ньому прямо передбачено, що у разі привласнення буреломних, вітровальних дерев, а також самовільного вирубування сухостійних дерев розмір шкоди обчислюється за відповідною таксою, зменшеною у два рази. 
Таким чином, Кабінет Міністрів України спеціально врегулював ситуацію, на яку посилається апелянт.
Нормативний акт не встановлює нульового розміру шкоди для сухостійних дерев і не передбачає їх виключення з розрахунку з тієї причини, що вони вже припинили природний ріст. Навпаки, законодавець прямо визначив для самовільної рубки сухостійних дерев спеціальний знижений розмір відповідальності 50 % відповідної такси.
Таким чином, теза апелянта про те, що сухостійні дерева начебто взагалі не мають екологічної цінності, а тому шкода за їх видалення не повинна нараховуватися, суперечить прямому припису постанови № 575. Суд не вправі підмінювати визначений Кабінетом Міністрів України нормативний механізм власною оцінкою того, чи зберігає сухостійне дерево певну екологічну цінність, оскільки саме нормативний акт уже врахував специфіку таких дерев шляхом зменшення розміру шкоди удвічі, а не шляхом повного звільнення від її нарахування.
Більше того, дослідження безпосередньо розрахунку від 26.07.2024 свідчить, що Інспекція фактично застосувала саме це зменшення, а тому твердження апелянта про застосування «єдиної такси» до сироростучих та сухостійних дерев є фактично неправильним.
Так, згідно з розрахунком до 21 дерева застосовані такі показники: для одного сироростучого дерева діаметром до 10 см 2 701,07 грн; для трьох сухостійних дерев діаметром до 10 см по 1 350,54 грн, усього 4 051,62 грн; для десяти сироростучих дерев діаметром 10,1- 14 см по 4 645,42 грн, усього 46 454,20 грн; для двох сухостійних дерев діаметром 10,1- 14 см по 2 322,71 грн, усього 4 645,42 грн; для трьох сироростучих дерев діаметром 14,1- 18 см 35 439,72 грн; для двох сироростучих дерев діаметром 18,1- 22 см 48 177,84 грн. Загальний розмір шкоди становить 141 469,87 грн. 
При цьому 1 350,54 грн є саме половиною індексованої ставки 2 701,07 грн з відповідним округленням до копійок, а 2 322,71 грн половиною ставки 4 645,42 грн.
Таким чином, всі п`ять сухостійних дерев, які апелянт спеціально виділяє у скарзі, Інспекцією не були прирівняні до сироростучих, а були обчислені за зменшеними удвічі таксами, у повній відповідності до пункту 6 примітки до додатка 1 постанови № 575.
У такий спосіб, конкретна фактична передумова доводу апеляційної скарги про застосування до сухостійних дерев «єдиної такси» відсутня.
Колегія суддів також звертає увагу на дотримання нормативного порядку визначення діаметра пнів.
Пунктом 3 примітки до додатка 1 постанови № 575 передбачено, що діаметр пня дерева у корі визначається як середнє арифметичне значення між найбільшим та найменшим замірами діаметра; якщо пень зрізаний нижче шийки кореня, замір здійснюється за фактичним зрізом. 
Польова перелікова відомість від 22.07.2024 містить саме два заміри кожного пня, на підставі яких визначено відповідний середній діаметр. Наприклад, заміри 14 см і 10 см дають середній діаметр 12 см; 12 см і 14 см 13 см; 14 см і 11 см 12,5 см тощо. Також у відомості зазначено вимірювальний засіб та реквізити документа про контроль його метрологічних характеристик. 
У такий спосіб, вихідні величини, покладені в основу розрахунку, не є довільними: вони випливають із результатів натурних замірів, зафіксованих у польовій відомості, та відповідають способу визначення діаметра, прямо встановленому постановою № 575.
Такий підхід узгоджується із практикою Верховного Суду.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 909/131/24 враховано, що розмір екологічної шкоди за незаконну рубку на території природно-заповідного фонду визначався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 575 на підставі діаметрів пнів незаконно зрубаних дерев. 
Особливо показовою для спірного питання є постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 907/278/25.
Верховний Суд зазначив, що висновок щодо розміру заподіяної шкоди повинен ґрунтуватися на перевірюваних вихідних даних про кількість пнів, їх ознаки, діаметри та спосіб здійснення обмірів, а правильність обчислення перевіряється з урахуванням відповідних нормативних такс та індексації за постановою № 575. 
У цій справі такі вихідні дані наявні: кількість об`єктів 21; стан дерев 16 сироростучих та 5 сухостійних; діаметри кожного пня зафіксовані; зазначено засіб вимірювання та його метрологічний контроль; відповідні дані перенесені до розрахунку згідно з градаціями додатка 1 до постанови № 575. 
При цьому постанова Верховного Суду у справі № 907/278/25 також демонструє важливий для цієї справи підхід: сам по собі висновок експерта не може компенсувати відсутність належних первинних фактичних даних про кількість, характеристики та діаметри дерев. Звідси випливає, що вирішальним є не формальне існування експертного висновку, а належність і перевірюваність вихідних даних, на основі яких здійснено нормативний розрахунок.
У справі № 912/763/26 такі вихідні дані наявні і можуть бути безпосередньо перевірені судом.
Тому колегія суддів не погоджується з доводом про необхідність призначення судово-економічної експертизи.
За частиною першою статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд призначає експертизу лише за сукупності умов, зокрема коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання в іншій сфері, ніж право, без яких установити відповідні обставини неможливо. 
У цій справі визначення розміру шкоди не потребує встановлення експертом ринкової вартості дерев, економічної ефективності їх використання, вартості деревини чи іншої обставини, яка не може бути встановлена судом без спеціальних знань.
Алгоритм розрахунку безпосередньо встановлений нормативно-правовим актом: визначається діаметр; обирається відповідна нормативна такса; проводиться її індексація за встановленою формулою; у випадку сухостійних дерев застосовується передбачене постановою зменшення удвічі; одержані значення множаться на кількість дерев відповідної категорії та підсумовуються.
Це арифметичний розрахунок на підставі встановлених фактичних показників і нормативно визначених величин, перевірка якого належить до повноважень суду та не потребує спеціальних економічних знань.
Більше того, питання про те, яку саме норму постанови Кабінету Міністрів України слід застосовувати до встановлених обставин, є питанням права, а не предметом судово-економічної експертизи.
Відтак експертиза не може підміняти суд у тлумаченні та застосуванні постанови № 575.
Не може бути підставою для експертизи і твердження апелянта про те, що сухостійні дерева «вже втратили свою екологічну цінність», оскільки правове значення такого стану вже визначене самим нормативним актом: для сухостійних дерев законодавець передбачив не виключення із розрахунку, а зменшення такси у два рази.
Щодо твердження, що окремі дерева могли стати сухостійними або бути пошкодженими саме внаслідок січневого обледеніння, колегія суддів не повторює оцінку, вже наведену вище: в попередньому блоці встановлено відсутність належних доказів, які б індивідуально пов`язували конкретні 21 дерево із січневою надзвичайною ситуацією. Визначальним є те, що навіть фактичний сухостійний стан п`яти дерев Інспекцією не приховано і не проігноровано, а безпосередньо враховано при розрахунку шляхом застосування зниженої вдвічі такси.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок шкоди у розмірі 141 469,87 грн є арифметично перевірюваним, здійснений на підставі фактично встановленої кількості дерев, їх діаметрів і стану та із застосуванням спеціальних нормативних такс, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575.
Доводи апелянта про застосування до сухостійних дерев тієї самої такси, що й до сироростучих, безпосередньо спростовуються розрахунком, оскільки до всіх п`яти сухостійних дерев застосовано ставки, зменшені у два рази.
Відтак колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про правильність визначення Інспекцією розміру шкоди та відсутність підстав для проведення судово-економічної експертизи. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо спірності розрахунку, неврахування сухостійного стану п`яти дерев, нібито втрати ними екологічної цінності та необхідності призначення судово-економічної експертизи не спростовують правильності визначеної до стягнення суми 141 469,87 грн та підлягають відхиленню.
Щодо постанови Устинівського районного суду від 12.09.2024 у справі № 403/409/24 та її значення для вирішення цього спору
Апелянт окремо заперечує проти посилання позивача на постанову Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2024 у справі № 403/409/24, зазначаючи, що притягнення посадової особи Устинівської селищної ради до адміністративної відповідальності саме по собі не є автоматичною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності на орган місцевого самоврядування та не звільняє позивача від обов`язку довести повний склад цивільного правопорушення. 
У цій частині колегія суддів вважає за необхідне погодитися з апелянтом щодо загального правового підходу, однак цей аргумент не тягне скасування оскаржуваного рішення.
Частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення та яка набрала законної сили, є обов`язковою для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена така постанова, лише в питанні, чи мали місце відповідні дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частина сьома цієї ж статті прямо передбачає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. 
Таким чином, навіть постанова у справі про адміністративне правопорушення не може автоматично встановлювати всі елементи іншого, цивільного делікту, а тим більше відповідальність іншого суб`єкта юридичної особи або органу місцевого самоврядування.
Такий підхід відповідає практиці Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 14.05.2020 у справі № 903/69/18 Верховний Суд наголосив, що преюдиційними є саме встановлені фактичні обставини у передбачених законом межах, тоді як правова оцінка цих фактів, надана іншим судом, не є обов`язковою при вирішенні іншого спору. 
Водночас у цій справі існує ще одна, більш принципова обставина.
Колегія суддів безпосередньо дослідила постанову Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2024 у справі № 403/409/24, на яку посилався позивач, та встановила, що предметом тієї адміністративної справи взагалі не була незаконна рубка спірних 21 дерева.
Із тексту постанови вбачається, що до адміністративної відповідальності за статтею 91 КУпАП притягнуто ОСОБА_1 , яка обіймала посаду начальника відділу земельних відносин та агропромислового розвитку Устинівської селищної ради. 
У постанові районного суду зазначено, що під час планової перевірки 26.07.2024 на території заповідного урочища «Любиме» було встановлено засмічення території скляними та ПЕТ-пляшками у кількості 18 штук, а також наявність місць розпалювання вогнища. Саме ці обставини були покладені в основу протоколу про адміністративне правопорушення та розглядалися районним судом як порушення режиму території природно-заповідного фонду. 
ОСОБА_1 у межах тієї адміністративної справи визнала порушення щодо засмічення території пляшками та місць розкладання вогнища, зазначивши, що наслідки були оперативно ліквідовані. 
У результаті районний суд визнав її винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 91 КУпАП, та наклав штраф у розмірі 255 грн. 
Таким чином, постанова у справі № 403/409/24 підтверджує факт притягнення конкретної посадової особи до адміністративної відповідальності за інше порушення режиму заповідного урочища засмічення території та наявність місць розпалювання вогнища, а не за незаконне спилювання 21 дерева, яке є предметом цього господарського спору.
Відповідно, така постанова не має преюдиційного значення для встановлення факту незаконної рубки 21 дерева, причинного зв`язку між неналежною охороною урочища та заподіяною шкодою, вини Устинівської селищної ради або розміру шкоди у сумі 141 469,87 грн.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що адміністративну відповідальність було покладено персонально на ОСОБА_1 , тоді як відповідачем у цій справі є Устинівська селищна рада як юридична особа публічного права.
Тому навіть якби адміністративна справа стосувалася того самого факту рубки, сама по собі постанова щодо фізичної посадової особи не могла б автоматично встановити цивільно-правову відповідальність селищної ради. Для цього господарський суд у будь-якому випадку повинен самостійно встановити передбачені статтею 1166 ЦК України елементи деліктного зобов`язання саме щодо відповідача у цьому спорі.
Таким чином, апелянт слушно зазначає, що притягнення посадової особи до адміністративної відповідальності не замінює доказування складу цивільного правопорушення.
Разом з тим із мотивувальної частини рішення Господарського суду Кіровоградської області вбачається, що постанова у справі № 403/409/24 була наведена серед установлених обставин, після чого місцевий господарський суд окремо перейшов до аналізу положень статті 1166 ЦК України, природоохоронного законодавства, охоронного зобов`язання, акта перевірки та інших доказів. 
Таким чином, матеріали справи не дають підстав вважати, що висновок про задоволення позову ґрунтувався виключно або визначально на постанові у справі № 403/409/24.
Навпаки, як уже встановлено у попередніх блоках цього розділу, факт виявлення 21 спиляного дерева та інші істотні для спору обставини підтверджуються самостійною сукупністю доказів, до якої входять: акт перевірки від 26.07.2024; польова перелікова відомість із 21 позицією; конкретні обміри пнів; відомості про засіб вимірювання та його метрологічний контроль; картографічні матеріали; фотоматеріали; Положення про заповідне урочище «Любиме»; охоронне зобов`язання № ЗУ 44-564; матеріали щодо передачі території під охорону Устинівській селищній раді; розрахунок шкоди за постановою Кабінету Міністрів України № 575.
Тому навіть неврахування постанови у справі № 403/409/24 як доказу спірної рубки взагалі не змінює результату оцінки доказів у цій справі.
Колегія суддів вважає правильним уточнити мотивування рішення першої інстанції в цій частині: постанова Устинівського районного суду від 12.09.2024 у справі № 403/409/24 не повинна використовуватися як доказ факту незаконної рубки спірних 21 дерева чи як самостійна підстава деліктної відповідальності Устинівської селищної ради, оскільки адміністративна справа стосувалася іншого порушення режиму урочища.
Однак таке уточнення мотивів не свідчить про неправильність кінцевого висновку місцевого господарського суду, оскільки необхідні для задоволення позову обставини підтверджуються іншими належними та взаємопов`язаними доказами.
За змістом статей 269, 277 ГПК України не кожна неточність у мотивуванні рішення є підставою для його скасування; значення має те, чи призвела вона до неправильного вирішення справи по суті. У цьому випадку такого наслідку немає.
Відтак довід апелянта про неприпустимість автоматичного покладення цивільно-правової відповідальності на селищну раду на підставі постанови у справі № 403/409/24 є правильним як загальне правове твердження, однак не спростовує висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуване рішення має достатню самостійну доказову та правову основу незалежно від зазначеної адміністративної справи.
Щодо бюджетного механізму зарахування екологічних стягнень та твердження про поєднання боржника і кредитора в одній особі
Окремо апелянт заперечує проти стягнення з Устинівської селищної ради 141 469,87 грн з огляду на порядок бюджетного розподілу коштів, отриманих як відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства.
Устинівська селищна рада зазначає, що відповідно до Бюджетного кодексу України 70 % таких надходжень зараховуються до спеціального фонду місцевих бюджетів, а тому значна частина стягнутих із ради коштів нібито в подальшому має бути зарахована до бюджету цієї ж територіальної громади. На думку апелянта, це призводить до «поєднання боржника і кредитора в одній особі» та свідчить про неефективність обраного позивачем способу захисту. 
Колегія суддів вважає цей довід помилковим як з погляду бюджетного законодавства, так і з погляду цивільно-правового інституту припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі.
Насамперед апелянт неправильно ототожнює 70 % надходжень до спеціального фонду місцевих бюджетів загалом із надходженням 70 % коштів безпосередньо до бюджету Устинівської селищної територіальної громади.
Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 29 Бюджетного кодексу України джерелом формування спеціального фонду Державного бюджету України є 30 % грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності. Ця норма є чинною і прямо передбачає відповідну частку державного бюджету. 
Водночас пунктом 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України встановлено, що 70 % таких грошових стягнень належать до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів, але всередині цієї частки вони розподіляються таким чином: 50 % до бюджету місцевого самоврядування, 20 % до відповідного обласного бюджету. Саме така редакція пункту 4 частини першої статті 69-1 була сформульована Законом України № 907-IX і продовжує діяти для відповідних надходжень. 
Таким чином, стосовно спірної суми застосовується співвідношення: 30 % спеціальний фонд Державного бюджету України; 20 % спеціальний фонд відповідного обласного бюджету; 50 % спеціальний фонд бюджету відповідної територіальної громади.
Саме такий механізм правильно відтворив і суд першої інстанції. 
Таким чином, твердження апелянта про повернення до бюджету тієї ж Устинівської селищної ради « 50- 70 %» стягнутої суми є неточним: 70 % це сукупна частка всіх місцевих бюджетів відповідних рівнів, тоді як до бюджету місцевого самоврядування належить лише 50 %.
Однак навіть зарахування 50 % стягнення до спеціального фонду бюджету відповідної територіальної громади не означає поєднання боржника та кредитора в одній особі.
За змістом статті 606 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.
Верховний Суд неодноразово роз`яснював зміст цієї норми. Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 910/16065/18 зазначено, що поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце лише тоді, коли в одному й тому самому зобов`язанні один із самостійних суб`єктів правовідношення фактично припиняється, а його права та обов`язки переходять іншому суб`єкту, внаслідок чого одна й та сама особа одночасно стає і кредитором, і боржником за тим самим зобов`язанням. Верховний Суд навів як характерні приклади для юридичних осіб реорганізацію шляхом злиття чи приєднання. 
Аналогічний підхід сформульовано Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-43цс15 та підтримано Верховним Судом у подальшій практиці: для застосування статті 606 ЦК України необхідний саме юридичний збіг суб`єктів одного зобов`язання, а не економічний рух коштів між різними фондами чи рахунками публічної бюджетної системи. 
У спірних правовідносинах такого юридичного збігу не відбувається.
Устинівська селищна рада є відповідачем, на якого покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну порушенням режиму охорони території природно-заповідного фонду.
Натомість стягнута сума не переходить у приватну власність Устинівської селищної ради як кредитора у тому самому деліктному зобов`язанні.
Бюджетний кодекс України у пункті 1 частини першої статті 2 визначає бюджет як план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду. Отже, місцевий бюджет не може ототожнюватися із селищною радою як юридичною особою стороною цивільного зобов`язання. 
Зарахування визначеної законом частини екологічного стягнення до бюджету територіальної громади є наступною стадією бюджетного розподілу публічних надходжень, а не переходом до ради права вимоги до самої себе.
Тобто правовідносини необхідно розмежовувати.
На першій стадії існує деліктний обов`язок відповідача відшкодувати шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу.
Після виконання такого обов`язку сплачена сума надходить до бюджетної системи і в силу прямих приписів статей 29 та 69-1 Бюджетного кодексу України розподіляється між державним, обласним і місцевим бюджетами.
Це різні за правовою природою правовідносини.
Тому сам факт того, що частина публічного надходження після його стягнення законом закріплена за бюджетом територіальної громади, не трансформує Устинівську селищну раду в кредитора у власному деліктному зобов`язанні.
Подібний механізм розподілу екологічних стягнень неодноразово був предметом оцінки Верховного Суду.
Так, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 920/759/20 Суд застосував пункт 4 частини першої статті 69-1 Бюджетного кодексу України та виходив із того, що кошти, стягнуті за шкоду, заподіяну природному середовищу, повинні надходити до бюджетів у законодавчо визначеному співвідношенні; ненадходження таких коштів перешкоджає фінансуванню заходів із відновлення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки. 
У постанові КГС ВС від 02.02.2021 у справі № 911/2005/13 Верховний Суд так само зазначив, що шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, стягується з урахуванням відсоткового співвідношення між спеціальними фондами державного, обласного та місцевого бюджетів. 
У постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 364/1080/16-ц детально роз`яснено сам технічний механізм: кошти відшкодування зараховуються на відповідний казначейський розподільчий рахунок, після чого органи Державної казначейської служби розподіляють їх між державним, обласним та місцевим бюджетами у визначених Бюджетним кодексом пропорціях. 
Таким чином, бюджетне законодавство не лише допускає такий порядок, а прямо його передбачає.
За логікою апелянта будь-яке стягнення екологічної шкоди з органу місцевого самоврядування мало б бути неможливим лише тому, що частина таких коштів відповідно до Бюджетного кодексу надалі надходить до бюджету відповідної територіальної громади. Такий підхід фактично створював би для органів місцевого самоврядування необґрунтований і не передбачений законом імунітет від відповідальності за порушення природоохоронного законодавства.
Ні Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища», ні Закон України «Про природно-заповідний фонд України», ні Бюджетний кодекс України такого винятку не встановлюють.
Навпаки, стаття 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачає компенсацію шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, у повному обсязі, а Бюджетний кодекс лише визначає подальший порядок розподілу відповідних надходжень.
Крім того, та обставина, що 50 % стягнутої суми потрапляє до спеціального фонду бюджету територіальної громади, не означає вільного повернення цих коштів відповідачу. Після їх зарахування вони набувають статусу бюджетних коштів і можуть використовуватися виключно в межах бюджетного законодавства та відповідних бюджетних призначень.
Тому економічне твердження апелянта про те, що рада нібито «сплачує кошти сама собі», не відповідає юридичній природі цих правовідносин.
Колегія суддів також враховує, що Верховний Суд у справі № 910/16065/18 прямо відмежував ситуацію, коли в одного суб`єкта існують певні взаємопов`язані майнові права, від справжнього поєднання боржника і кредитора в одній особі, зазначивши, що стаття 606 ЦК України не застосовується, якщо сторони та правовідносини юридично залишаються самостійними. 
У цій справі тим більше відсутня передбачена статтею 606 ЦК України конструкція: жодного переходу права вимоги до Устинівської селищної ради, її правонаступництва за кредитором, злиття відповідних суб`єктів чи іншої юридичної підстави, внаслідок якої рада стала б одночасно боржником і кредитором саме в тому самому зобов`язанні, матеріали справи не містять.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що шкода, заподіяна природним ресурсам, підлягає відшкодуванню шляхом перерахування відповідної суми до бюджетної системи з її подальшим казначейським розподілом між державним, обласним та місцевим бюджетами у співвідношенні, встановленому Бюджетним кодексом України. 
Таким чином, довід апеляційної скарги про «поєднання боржника і кредитора в одній особі», правовий абсурд та неефективність стягнення ґрунтується на змішуванні деліктних та бюджетних правовідносин і підлягає відхиленню.
Зарахування 50 % сплаченої суми до спеціального фонду бюджету відповідної територіальної громади є не поверненням коштів Устинівській селищній раді як боржнику, а виконанням установленого законом механізму розподілу публічних екологічних надходжень, що жодним чином не припиняє та не виключає обов`язку відповідача відшкодувати заподіяну шкоду.
Щодо доводів апелянта, викладених у відповіді на відзив, належності відповідача, стандарту доказування та остаточна оцінка наявності складу цивільного правопорушення
Колегія суддів вважає необхідним окремо надати оцінку тим аргументам, які Устинівська селищна рада додатково сформулювала у відповіді на відзив Державної екологічної інспекції, оскільки частина з них розвиває доводи апеляційної скарги, а частина стосується безпосередньо доказування та процесуальної позиції позивача.
Зокрема, у відповіді на відзив апелянт, розвиваючи раніше наведений бюджетний аргумент, уже прямо стверджує про неналежність Устинівської селищної ради як відповідача, мотивуючи це тим, що рада представляє інтереси територіальної громади та управляє її бюджетом, тоді як 50 % екологічного стягнення підлягає зарахуванню до бюджету відповідної громади. На переконання скаржника, в одній особі нібито поєднуються «потерпілий» і «порушник». 
Оцінюючи цей довід як розвиток уже заявленого в апеляційній скарзі аргументу щодо бюджетного розподілу коштів, колегія суддів вважає його необґрунтованим.
Належність відповідача у спорі визначається не тим, до якого бюджету в подальшому відповідно до закону буде зарахована певна частина відшкодованої шкоди, а тим, на кого покладений відповідний матеріально-правовий обов`язок та чи пов`язується із поведінкою цієї особи порушення, з приводу якого пред`явлено позов.
У цій справі Устинівська селищна рада є не випадково обраним позивачем суб`єктом і не лише органом, на адміністративній території якого знаходиться заповідне урочище.
Саме Устинівській селищній раді охоронним зобов`язанням № ЗУ 44-564 від 08.05.2023 передано під охорону заповідне урочище місцевого значення «Любиме» площею 64 га та безпосередньо покладено обов`язок дотримуватися встановленого режиму, не допускати забороненої діяльності, забезпечувати охорону та збереження природного комплексу. 
Тому позов пред`явлений до Устинівської селищної ради не через те, що вона управляє бюджетом територіальної громади, а через те, що саме ця особа є носієм спеціального охоронного обов`язку, неналежне виконання якого позивач визначає як протиправну бездіяльність.
Показовою у цьому аспекті є постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23, у якій Державна екологічна інспекція звернулася саме до селищної ради з вимогою про відшкодування шкоди від незаконної рубки дерев. Верховний Суд залишив у силі постанову апеляційного суду про стягнення шкоди з Рокитнівської селищної ради та визнав установленим повний склад цивільного правопорушення. Хоча матеріально-правова підстава відповідальності у тій справі була іншою частина друга статті 107 Лісового кодексу України, наведена практика підтверджує відсутність будь-якого загального правила про те, що орган місцевого самоврядування апріорі не може бути належним відповідачем у спорі про відшкодування екологічної шкоди. Вирішальними є конкретний охоронний обов`язок та доведеність елементів відповідальності. 
Таким чином, твердження про неналежного відповідача не спростовує позову. У цій справі належність Устинівської селищної ради як відповідача випливає безпосередньо з її правового статусу як особи, якій спірний об`єкт природно-заповідного фонду переданий під охорону.
Колегія суддів окремо враховує довід апелянта про те, що у відзиві Державної екологічної інспекції містяться посилання на статті 72- 74 Кодексу адміністративного судочинства України, хоча ця справа розглядається за правилами Господарського процесуального кодексу України. Апелянт вважає це свідченням використання Інспекцією шаблонного документа. 
Такий недолік відзиву дійсно має місце.
Як уже вбачається з його змісту, окремі фрагменти відзиву містять невластиві цій справі посилання на норми КАС України та навіть текст щодо обставин, які не стосуються предмета цього спору. Проте помилки представника сторони у правовому обґрунтуванні поданої ним заяви по суті справи не змінюють виду судочинства, не надають відповідним нормам КАС України застосовності до цієї справи та не спричиняють недопустимості доказів, які існують незалежно від тексту відзиву.
Відповідно до принципу jura novit curia «суд знає закони», саме на суд покладено обов`язок правильно кваліфікувати встановлені правовідносини та застосувати ті норми матеріального і процесуального права, які їх регулюють, незалежно від помилкової юридичної кваліфікації, наведеної учасниками справи.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 902/1331/22 прямо зазначила, що неправильна юридична кваліфікація спірних відносин сторонами не звільняє суд від обов`язку застосувати належні норми права. Такий самий підхід підтверджений об`єднаною палатою КГС ВС у постанові від 20.03.2026 у справі № 910/8181/24. 
Тому помилкові посилання Інспекції на КАС України в тексті відзиву колегія суддів не використовує при вирішенні спору, а доказам надає оцінку виключно відповідно до статей 73- 79, 86 Господарського процесуального кодексу України. Самі ж технічні та юридичні помилки відзиву не спростовують фактичних даних акта перевірки, польової перелікової відомості, фотоматеріалів, картографічних документів, охоронного зобов`язання та розрахунку шкоди.
Стосовно твердження апелянта про те, що в господарському процесі застосовується стандарт «вірогідності доказів», колегія суддів із цим погоджується, але не погоджується з висновком скаржника про те, що за цим стандартом позов у цій справі є недоведеним. 
За статтею 79 ГПК України обставина вважається доведеною, якщо надані на її підтвердження докази є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування. Питання вірогідності суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Верховний Суд у постанові від 09.02.2026 у справі № 910/10897/24 роз`яснив, що цей стандарт передбачає саме зіставлення доказів обох сторін та з`ясування, яка з протилежних версій подій є більш вірогідною. Аналогічний висновок викладений об`єднаною палатою КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 915/222/24. 
Застосовуючи зазначений стандарт до цієї справи, колегія суддів виходить з того, що позивачем на підтвердження своїх вимог подано взаємопов`язану систему доказів: документи щодо створення та режиму заповідного урочища; охоронне зобов`язання; акт контрольного заходу; польову перелікову відомість; конкретні обміри 21 пня; дані про метрологічно контрольований засіб вимірювання; карту-схему; фотоматеріали; розрахунок за нормативними таксами.
Натомість версія відповідача про те, що саме ці 21 дерево були повалені або пошкоджені січневим обледенінням і лише потім розпиляні під час ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, підтверджується виключно загальними протоколами ТЕБ та НС, у яких не ідентифіковані ні урочище «Любиме», ні спірні дерева, ні роботи щодо них. 
Таким чином, при зіставленні двох версій доказова сукупність позивача є більш вірогідною, ніж альтернативне припущення відповідача.
У відповіді на відзив апелянт також наполягає на тому, що Інспекція повинна була провести дендрологічну експертизу, оскільки, на його думку, лише така експертиза могла встановити, чи було дерево зрізане у живому стані, чи воно попередньо було повалене стихією. 
Колегія суддів не приймає цей довід.
Матеріалами перевірки спірні дерева не були безумовно кваліфіковані всі як живі: Інспекцією прямо зафіксовано 16 сироростучих та 5 сухостійних дерев, а сухостійний стан останніх у подальшому врахований при визначенні шкоди шляхом застосування зменшених удвічі такс. 
При цьому ні постанова Кабінету Міністрів України № 575, ні Господарський процесуальний кодекс України не встановлюють, що факт незаконного видалення дерева на території природно-заповідного фонду може бути доведений виключно висновком дендрологічної експертизи.
Наявні у справі фактичні дані підлягають оцінці у сукупності. Якщо сторона стверджує, що зафіксований Інспекцією стан конкретних дерев не відповідає дійсності, вона не позбавлена можливості подати власні докази висновок експерта, спеціаліста, акти обстеження дерев після стихії чи іншу документацію. Таких доказів відповідачем не подано.
Водночас суд не може встановлювати для позивача наперед недосяжний стандарт доказування, за якого будь-яка фактично зафіксована незаконна рубка могла б доводитися виключно експертизою, проведеною безпосередньо в момент здійснення зрізу. Верховний Суд наголошує, що господарському процесу відповідає стандарт переваги більш вагомих доказів, а не вимога абсолютної або наукової достовірності кожного факту. 
Окремо слід зазначити, що посилання апелянта в цьому контексті на частину шосту статті 75 ГПК України як на норму, яка нібито «забороняє припущення», є юридично помилковим. 
Частина шоста статті 75 ГПК України регулює зовсім інше питання межі обов`язковості для господарського суду обвинувального вироку в кримінальному провадженні або постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Така постанова є обов`язковою лише щодо того, чи мали місце певні дії та чи вчинені вони конкретною особою. Жодного правила про «заборону припущень» частина шоста статті 75 ГПК України не містить. 
Саме тому посилання скаржника на цю норму не підтверджує необхідності дендрологічної експертизи та не спростовує вірогідності наявних у справі доказів.
Щодо наведеного апелянтом посилання на статтю 56 Конституції України, колегія суддів зазначає, що цією нормою гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідних органів та їх посадових осіб. 
Однак предметом цієї справи не є вимога фізичної чи юридичної особи про відшкодування шкоди, заподіяної їй незаконним владним рішенням Устинівської селищної ради. Тому стаття 56 Конституції України не визначає матеріально-правових підстав заявленого позову і не спростовує застосування до спірних відносин статті 1166 ЦК України та спеціального природоохоронного законодавства.
Натомість у практиці Верховного Суду у спорах щодо екологічної шкоди враховується також стаття 66 Конституції України, за якою кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі та відшкодовувати завдані ним збитки. Зокрема, саме із цієї конституційної засади Верховний Суд виходив у справі № 918/1356/23. 
Підсумовуючи оцінку доказів та всіх доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що для застосування статті 1166 ЦК України у цій справі встановлені необхідні елементи цивільного правопорушення.
Наявність шкоди підтверджена фактом видалення 21 дерева на території природно-заповідного фонду та нормативним розрахунком її розміру 141 469,87 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 575.
Протиправність поведінки відповідача полягає не у встановленому особистому спилюванні дерев посадовими особами ради, а у неналежному виконанні спеціального обов`язку щодо охорони та збереження заповідного урочища, переданого відповідачу під охорону, за умов установленої Положенням прямої заборони всіх видів рубок.
Причинний зв`язок полягає в тому, що саме неналежне виконання покладеного на відповідача охоронного обов`язку призвело до незабезпечення встановленого режиму території та можливості незаконного видалення дерев на об`єкті, за охорону якого рада відповідала.
Щодо вини, то відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України саме особа, яка заперечує свою відповідальність, повинна довести, що шкоди завдано не з її вини. Надані відповідачем протоколи про загальну надзвичайну ситуацію, за відсутності їх зв`язку саме з 21 спірним деревом, доказів проведення аварійних робіт у межах урочища та документів про конкретні дерева, такої презумпції не спростовують.
Цей підхід узгоджується з постановою КГС ВС від 19.09.2024 у справі № 918/1356/23, де Верховний Суд, оцінюючи вимоги до органу місцевого самоврядування про відшкодування шкоди від незаконної рубки, виходив саме з необхідності встановлення повного складу цивільного правопорушення та залишив у силі рішення про стягнення шкоди після встановлення всіх його елементів. 
Таким чином, після оцінки доказів відповідно до статей 74, 79, 86 ГПК України колегія суддів доходить висновку, що версія обставин, покладена в основу позову та рішення суду першої інстанції, підтверджена більш вірогідною сукупністю доказів, тоді як заперечення апелянта значною мірою ґрунтуються на припущеннях про можливий інший механізм пошкодження дерев, які не отримали належного індивідуалізованого доказового підтвердження.
Допущені у мотивуванні рішення суду першої інстанції окремі неточності, на які колегія суддів звернула увагу вище, зокрема надмірно категоричне формулювання щодо наслідків допуску до перевірки та наведення адміністративної справи № 403/409/24 серед обставин справи, не вплинули на правильність вирішення спору по суті, оскільки висновок про наявність підстав для стягнення шкоди має достатню самостійну фактичну та правову основу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, у необхідному обсязі встановив обставини, які мають значення для справи, та дійшов правильного кінцевого висновку про обґрунтованість позовних вимог Державної екологічної інспекції Придніпровського округу.
Доводи апеляційної скарги та наведені апелянтом у відповіді на відзив додаткові міркування не спростовують правильності цього висновку та не свідчать про наявність передбачених статтею 277 ГПК України підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Перевіривши в межах, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та надавши оцінку всім доводам апеляційної скарги й істотним аргументам, наведеним апелянтом у відповіді на відзив, колегія суддів не встановила передбачених статтею 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Матеріалами справи підтверджено, що заповідне урочище місцевого значення «Любиме» загальною площею 64 га передано Устинівській селищній раді під охорону на підставі охоронного зобов`язання № ЗУ 44-564 від 08.05.2023, яким на відповідача покладено обов`язок забезпечувати дотримання встановленого режиму, охорону та збереження відповідної території природно-заповідного фонду. 
Під час проведеного Інспекцією контрольного заходу встановлено на території заповідного урочища 21 пень спиляних дерев; їх кількість, породи, стан та діаметри зафіксовано актом перевірки і польовою переліковою відомістю, а відповідні обставини підтверджуються також картографічними та фотоматеріалами. Перевірка проводилася за участю посадових осіб Устинівської селищної ради, акт перевірки підписано її представниками без зауважень. 
Доводи скаржника щодо відсутності GPS-координат кожного пня та окремої фотографії кожного дерева не спростовують зазначеної сукупності доказів. Наведена апелянтом практика Верховного Суду у справі № 924/883/21 не свідчить про протилежне, оскільки доказова база тієї справи мала істотні недоліки, відсутні у справі, що переглядається.
Не підтверджено також твердження апелянта про те, що саме спірні 21 дерево були повалені або пошкоджені внаслідок надзвичайної ситуації природного характеру у січні 2024 року та згодом видалені виключно в межах ліквідації її наслідків. Протоколи комісії з питань ТЕБ та НС № 2 від 08.01.2024 та № 3 від 16.01.2024 підтверджують наявність складних погодних умов та проведення відповідних аварійно-відновлювальних заходів на території громади загалом, однак не містять відомостей, які б індивідуально пов`язували ці обставини із заповідним урочищем «Любиме» та кожним із 21 спірного дерева. 
Не встановлено й правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1171 Цивільного кодексу України про крайню необхідність, оскільки відповідачем не доведено, що видалення саме спірних дерев було безпосередньо спрямоване на усунення конкретної небезпеки, яку неможливо було усунути іншими засобами.
Посилання апелянта на невинесення меж заповідного урочища «Любиме» в натурі також не спростовує факту знаходження спірних дерев у межах об`єкта природно-заповідного фонду, оскільки до встановлення меж у натурі вони визначаються відповідно до матеріалів створення об`єкта, а у справі наявні Положення про заповідне урочище, охоронне зобов`язання та картографічні матеріали.
Колегія суддів також установила відсутність підстав для задоволення заперечень щодо розміру шкоди. Розрахунок 141 469,87 грн здійснено відповідно до спеціальних такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575. При цьому щодо п`яти сухостійних дерев Інспекцією фактично застосовано такси, зменшені у два рази, як того прямо вимагає примітка до додатка 1 зазначеної постанови. Тому твердження апелянта про однакове обчислення шкоди щодо сироростучих та сухостійних дерев не відповідає матеріалам справи.
Підстави для проведення судово-економічної чи дендрологічної експертизи у справі відсутні, оскільки розмір шкоди визначається за нормативно встановленими таксами на підставі зафіксованих кількості, стану та діаметрів дерев, а закон не встановлює експертний висновок як єдиний допустимий засіб доказування відповідних обставин.
Доводи про незаконність проведеної Інспекцією перевірки та недопустимість її матеріалів також не є підставою для скасування рішення. Навіть за припущення про наявність окремого процедурного недоліку апелянтом не доведено, що він вплинув або об`єктивно міг вплинути на достовірність установлених під час фактичного обстеження території обставин.
Щодо постанови Устинівського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2024 у справі № 403/409/24 колегія суддів установила, що вона стосується адміністративної відповідальності посадової особи за інше порушення режиму заповідного урочища засмічення території та наявність місць розпалювання вогнища, а не рубку спірних 21 дерева. Тому зазначена постанова не має визначального чи преюдиційного значення для встановлення складу цивільного правопорушення у цій справі. Водночас її неврахування не змінює результату вирішення спору, оскільки необхідні обставини підтверджуються іншими самостійними доказами.
Безпідставним є і твердження про неналежність Устинівської селищної ради як відповідача та «поєднання боржника і кредитора в одній особі». Відповідачем є саме особа, якій урочище передано під охорону та на яку покладено відповідний матеріально-правовий обов`язок. Подальший розподіл стягнутих коштів між державним, обласним та місцевим бюджетами у пропорції 30 %, 20 % і 50 % є передбаченим Бюджетним кодексом України механізмом розподілу публічних надходжень та не означає припинення деліктного зобов`язання через поєднання боржника і кредитора. 
Оцінивши докази відповідно до статей 74, 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що наявними у справі доказами підтверджені необхідні для застосування статті 1166 Цивільного кодексу України елементи цивільного правопорушення: наявність шкоди, протиправність бездіяльності відповідача щодо неналежного забезпечення охорони переданого йому об`єкта природно-заповідного фонду, причинний зв`язок між такою бездіяльністю та заподіяною шкодою, а презумпція вини відповідачем не спростована.
Окремі уточнення мотивів, зроблені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи, зокрема щодо правового значення допуску до перевірки та постанови у справі № 403/409/24, не змінюють правильності кінцевого висновку місцевого господарського суду та не потребують зміни резолютивної частини рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 є правильним по суті вирішеного спору, а наведені Устинівською селищною радою доводи не спростовують установлених судом обставин та не свідчать про наявність підстав для його скасування або зміни.
Таким чином, апеляційну скаргу Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони залежно від результатів вирішення спору.
У поданій відповіді на відзив Устинівська селищна рада просила, зокрема, покласти судові витрати за розгляд справи на позивача. 
Разом з тим, оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 без змін, підстави для покладення витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на позивача відсутні.
Відтак витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Устинівську селищну раду Кропивницького району Кіровоградської області як на апелянта.
Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат у зв`язку з апеляційним переглядом, які підлягали б розподілу судом апеляційної інстанції, матеріали справи не містять.
Керуючись статтями 129, 269, пунктом 1 частини першої статті 275, статтею 276, статтями 281- 285, 285-1, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.06.2026 у справі № 912/763/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький

Суддя С.В. Вінніков