154/1179/26 
2/154/998/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
30 червня 2026 року Володимирський міський суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Лутая А.М.,
за участю: секретаря судового засідання - Бойко К.В.,
позивача — ОСОБА_1 ,
представника позивача — Крупінської Н.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ

Позивач 19 березня 2026 року звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 12.07.2024 по 31.12.2024 та з 03.02.2025 по 07.03.2025 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Волинь-Паливо». Відповідно до наказу №46 від 26.12.2024 був звільнений з посади молодшого оператора заправних станцій АЗС №13 за угодою сторін. При цьому з ним не було проведено повного розрахунку по заробітній платі за листопад 2024 року та грудень 2024 року при звільненні. Трудову книжку йому було видано на руки. Розмір невиплаченої заробітної плати: за листопад 2024 року становить 9969,79 грн, за грудень 2024 року — 16 497,26 грн.
Згідно наказу №89-к/в від 06.03.2025 позивача було звільнено з посади молодшого оператора заправних станцій АЗС №13 за угодою сторін. При цьому, з ним не було проведено повного розрахунку по заробітній платі за лютий 2025 року та березень 2025 року при звільненні. Трудову книгу йому було видано на руки. Розмір невиплаченої заробітної плати: за лютий 2025 року становить 8445,58 грн, за березень 2025 року — 3075,63 грн.
Загальна сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі становить 37 988,26 грн. 
Вказує, що тривалі очікування розрахунку не дали жодного результату, письмові його звернення з вимогою про розрахунок теж. В січні 2026 року він дізнався про відрахування відповідачем з його нарахувань податку, військового збору та ЄСВ. Однак заробітної плати відповідачем по цей  час позивачем так і не виплачено. 
Зважаючи на викладені вище обставини позивач просить: поновити йому строк звернення до суду із позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку; стягнути з відповідача на його користь 37 988,26 грн заборгованості по заробітній платі; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.01.2025 по 02.02.2025 та з 08.03.2025 по день постановлення рішення суду. 
Ухвалою суду від 24.03.2026 вказану позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою суду від 30.03.2026, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився за невідомими суду причинами, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього не надходило, про причини неявки не повідомив.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки представник відповідача не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивача та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши та оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до вимог часини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Приписами ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. 
Статтею 116 КЗпП встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ст.117 КЗпП України).
Із наданої суду копії трудової книжки НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_1 12.07.2024 був прийнятий до ТОВ «Волинь-Паливо» на посаду молодшого оператора заправних станцій АЗС №13 (наказ №244 -к/в від 11.07.2024) та звільнений з посади 31.12.2024 наказом від 26.12.2024 №46-к/в за угодою сторін. Крім того, 03.02.2025 ОСОБА_1 був прийнятий до ТОВ «Волинь-Паливо» на посаду молодшого оператора заправних станцій АЗС №13 (наказ №36-к/в від 30.01.2025) та звільнений з посади наказом №89-к/в від 06.03.2025 на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.
Згідно Довідки Форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» від 05.01.2026, Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб — платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 06.01.2026, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 відповідачем була нарахована заробітна плата: за листопад 2024 року - 9969,79 грн; за грудень 2024 року — 16 497,26 грн (9970,40 грн заробітна плата + 6526,86 грн компенсація відпустки); за лютий 2025 року - 8445,58 грн; за березень 2025 року — 3075,63 грн.
Наданою позивачем випискою по картковому рахунку відкритому на його ім`я в АТ «Ощадбанк» за період з 01.07.2024 по 31.12.2025 стверджується, що вказані суми нарахованої заробітної плати виплачені йому не були.
Отже, суд вважає встановленим, що всупереч вказаним нормам законодавства, в день звільнення позивача, а також на момент розгляду справи в суді, відповідач не здійснив виплату належних йому коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 
Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідачем суду не надано, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з ТОВ «Волинь-Паливо» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в загальному розмірі 37 988,26 гривень.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає необхідним зазначити таке. 
Аналіз статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата,а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 17 липня 2019 року у справі №639/4820/16-ц, механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, враховуючи, що відповідач повністю не розрахувався із позивачем при звільненні, тримісячний строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору не пропущений.
Зважаючи на те, що позивач у березні 2025 року відпрацював неповний місяць, суд при розрахунку середньоденного заробітку бере до уваги листопад та грудень 2024 року. Відповідно, сума середньоденного заробітку позивача становить 436,73 грн = (9969,79 грн (заробітна плата за листопада 2024 року) + 9970,40 грн (заробітна плата за грудень 2024 року))/43 (кількість робочих днів у листопаді та грудні 2024 року).
Зважаючи на положення ст. 117 КЗпП України, в чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Таким чином, в даному випадку у періоді з 08 березня 2025 року по 08 вересня 2025 року включно (не більше шести місяців) міститься 131 робочих днів (16 робочих днів у березні 2025 року + 22 робочих дні у квітні 2025 року + 22 робочих дні у травні 2025 року + 21 робочий день у червні 2025 року + 23 робочих днів у липні 2025 року + 21 робочий день у серпні 2025 року + 6 робочих днів у вересні 2025 року).
Необхідно зауважити, що кількість робочих днів обрахована з врахуванням правил ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».
Відтак, загальний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.03.2025 по 08.09.2025 (за шість місяців) становить 131 робочих днів та дорівнює 57 211,63 грн (436,73 грн*131 днів).
Враховуючи наведені вище обставини, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 57 211,63 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак позов в цій частині також підлягає до задоволення.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331,20 грн.
Керуючись ст.ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 133, 141, 263-268, 274, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку – задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 37 988,26 гривень. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 57 211,63 гривень. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331,20 гривень.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію судового рішення протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі надіслати учасникам справи.
Повне рішення суду складено 06.07.2026.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», ЄДРПОУ 44861952, юридична адреса: просп. Перемоги, буд.87, офіс 104, м. Чернігів, Чернігівська область.

Суддя А.М.Лутай