ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2903/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу  ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі та вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки)
на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Погар Інтернешнл»
до Східницької селищної ради Львівської області
про визнання укладеної додаткової угоди до договору оренди землі.

1. Короткий зміст обставин, які передували постановленню оскаржуваної ухвали
1.1. У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Погар Інтернешнл» (далі - позивач та/або ТОВ «Погар Інтернешнл») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Східницької селищної ради Львівської області (далі - відповідач та/або Селищна рада) про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 25.04.2008 № 04.08.439.00084, укладеного між Селищною радою та ТОВ «Погар Інтернешнл» щодо земельної ділянки загальною площею 0,3879 га, яка розташован на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610345400:01:007:0063, для будівництва та обслуговування пансіонату «Смерічка», у редакції, наведеній в прохальній частині позову.
1.2. Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 у справі № 914/2903/25 позов задоволено повністю.
1.3. Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, 06.05.2025 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 та/або апелянт) звернувся з апеляційної скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 у справі № 914/2903/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Погар Інтернешнл» відмовити повністю.
Апелянт обґрунтовував порушення своїх прав тим, що місцевий господарський суд своїм рішенням поновив договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4610345400:01:007:0063, яка на момент розгляду справи вже була поділена на три окремі земельні ділянки, зокрема ділянку з кадастровим номером 4610345400:04:006:0009, щодо якої на його користь встановлено земельний сервітут для забезпечення проїзду та проходу до належної йому земельної ділянки.
ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції був обізнаний про поділ спірної земельної ділянки, однак не залучив його до участі у справі як третю особу, хоча ухвалене рішення безпосередньо впливає на його права та інтереси щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4610345400:04:006:0009.
На думку апелянта, поновлення оренди «неіснуючої» земельної ділянки фактично ставить під загрозу реалізацію набутого ним права сервітуту, оскільки перешкоджає користуванню земельною ділянкою, через яку забезпечується єдиний під`їзд до його власної земельної ділянки.
Також ОСОБА_1 вказує, що суд вирішив питання про його права та обов`язки без його участі у справі, що відповідно до пункту 4 частини третьої статті 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) є самостійною підставою для скасування рішення. На його переконання, зв`язок між оскаржуваним рішенням та його правами є очевидним і безумовним, а не лише ймовірним.
1.4. Позивач 29.05.2026 подав відзив на апеляційну скаргу та клопотання про закриття апеляційного провадження у справі.
2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
2.1. Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 (Скрипчук О. С. - головуючий, судді: Кравчук Н. М., Матущак О. І.) закрито апеляційне провадження у справі № 914/2903/25 за апеляційною скаргою скарги  ОСОБА_1 б/н від 05.05.2026 (вх. № 01-05/1386/26, 01-05/1398/26 від 06.05.2026) на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 з огляду на приписи пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України.
2.2. Апеляційний господарський суд мотивував свої висновки тим, що оскаржуваним рішенням суду вирішувалося виключно питання щодо правовідносин між позивачем та Селищною радою стосовно продовження договору оренди земельної ділянки. Жодних висновків щодо обсягу, змісту чи припинення прав апелянта як сервітуарія судом не ухвалювалося
Крім того, апеляційний господарський суд зауважив, що зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, не містить доводів про наявність очевидного та безумовного зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням і правами, інтересами та (або) обов`язками апелянта. Апеляційна скарга не містить чіткої вказівки на те, в якій частині оскаржуваного рішення (мотивувальній та/або резолютивній) прямо зазначено про права та (або) обов`язки апелянта та про які саме. Не обґрунтовано також, яким чином рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки впливає на права ОСОБА_1 як сервітуарія. При цьому апеляційний господарський суд звернув увагу на те, що апелянт не надав належних та допустимих доказів державної реєстрації права сервітуту щодо спірної земельної ділянки.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
3.1. Не погоджуючись із ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 914/2903/25, ОСОБА_1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить цю ухвалу скасувати, а справу № 914/2903/25 передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.
3.2. Скаржник стверджує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема, в таких питаннях:
Чи може суд апеляційної інстанції не сприяти особі, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції, в реалізації нею прав, передбачених ГПК України, відповідно до частини п`ятої статті 13, частини першої статті 42, частини третьої статті 254 ГПК України?
Чи може суд апеляційної інстанції не роз`яснювати особі, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи відповідно до пункту 5 частини другої статті 182 ГПК України?
Чи може суд апеляційної інстанції не враховувати з`ясованих або повідомлених особою, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції, обставин справи, які їй відомі (пункт 6 частини другої статті 182 ГПК України) під час відкритого апеляційного провадження за апеляційною скаргою такої особи?
Чи може суд апеляційної інстанції, застосовуючи наслідки неподання доказів, не з`ясовувати в особи, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції, чи надали сторони докази, на які вони посилаються в апеляційній скарзі, а також докази, витребувані судом, чи причини їх неподання; не вирішити питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; не вирішити питання про витребування додаткових доказів та не визначати строки їх подання; не вирішити питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше відповідно до пункту 7 частини другої статті 182 ГПК України?
Чи може суд апеляційної інстанції посилатися на те, що «ухвала господарського суду є судовим рішенням, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є загальнодоступно. Відтак суд апеляційної інстанції не позбавлений можливості самостійно ознайомитися із зазначеним судовим рішенням у разі необхідності під час розгляду справи», але при цьому чи позбавлений апеляційний суд можливості самостійно ознайомитися з державною реєстрацією права сервітуту щодо спірної земельної ділянки?
За твердженням скаржника, від відповідей суду касаційної інстанції залежить необхідність і можливість контролю за дотриманням судами процесуальних прав та гарантій учасників справи в інших справах.
Відповіді Верховного Суду щодо поставлених питань будуть універсальними, виходитимуть за межі спору між сторонами у справі № 914/2903/25 і стосуватимуться широкого невизначеного кола учасників судових проваджень в Україні та осіб, які не брали участі у справі у суді першої інстанції, але які можуть звертатися з відповідними заявами в господарський суд із посиланням на такі висновки Верховного Суду.
Також скаржник наголошує на допущенні судом апеляційної інстанції процесуальних порушень, зокрема зауважує, що:
в оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції не відобразив факт свого самостійного ознайомлення з ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.05.2026 у справі № 914/376/26 з Єдиного державного реєстру судових рішень та не врахував ані її змісту, ані значення для справи № 914/2903/25 за участю тих самих сторін і пов`язаного предмета спору у цих справах;
суд апеляційної інстанції не роз`яснив ОСОБА_1 , що йому як апелянту потрібно надати належні та допустимі докази державної реєстрації права сервітуту щодо спірної земельної ділянки на момент подання апеляційної скарги; не роз`яснив, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи (чи особою, яка не брала участі у справі). При цьому, суд апеляційної інстанції не був позбавлений можливості самостійно ознайомитися із інформацією про державну реєстрацію права сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 4610345400:04:006:0009, внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Об`єктивно існуючих перешкод для перевірки судом державної реєстрації права сервітуту ОСОБА_1 оскаржувана ухвала від 03.06.2026 не містить;
суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Сагайдака А. В. про оголошення перерви для надання доказів у справі № 914/2903/25. Така відмова призвела до того, що ОСОБА_1 був позбавлений судом права подати докази (яких станом на 03.06.2026 ще не було зібрано) та свої пояснення у справі № 914/2903/25;
висновок суду апеляційної інстанції про те, що на момент подання апеляційної скарги апелянт не підтвердив набуття статусу належного землекористувача (сервітуарія) у встановленому законом порядку, а тому не довів наявності у нього порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, які б могли бути предметом судового захисту у цій справі, є необґрунтованим припущенням, викладеним при надмірному формалізмі стосовно ОСОБА_1 у справі № 914/2903/25 і потребує належного реагування з боку суду касаційної інстанції;
через незалучення до справи в суді першої інстанції, а потім через відмову у задоволенні клопотання апелянта про відкладення засідання, ОСОБА_1 був позбавлений розумної можливості представити свою позицію в умовах, які не створюють для нього істотної незручності в порівнянні з іншими сторонами у справі № 914/2903/25;
оскаржувана ухвала ні в описовій частині, ні в мотивувальній, ні в резолютивній не містить і згадки про те, що Західний апеляційний господарський суд залишив без розгляду клопотання ТОВ «Погар Інтернешнл» про закриття апеляційного провадження у справі № 914/2903/25, що суперечить змісту протоколу судового засідання.
3.3. ТОВ «Погар Інтернешнл» у відзиві просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 914/2903/25, а вказану ухвалу - без змін.
4. Позиція Верховного Суду 
4.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права і вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з таких міркувань. 
4.2. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У частині першій статті 254 ГПК України закріплено норму, відповідно до якої учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути і вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на час розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають зі сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/897/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/9016/16 та від 21.07.2020 у справі № 914/1971/18.
Верховний Суд неодноразово висновував про те, що на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 та від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11, від 07.11.2024 у справі № 910/5925/15-г, від 08.10.2025 у справі № 2-1478/11).
При цьому ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (пункт 4 частини третьої статті 277, пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 (підпункт 10.9) звертала увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститися в мотивувальній та резолютивній частинах рішення. Ці висновки мають різне значення.
Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача) (див. зокрема постанову Верховного Суду від 04.12.2023 у справі № 707/157/22).
Тобто резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (пункт 9 частини другої статті 129, стаття 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина друга статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участі у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо).
Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 17 ГПК України).
При цьому подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки становить виняток із правила, за яким незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення (пункт 1 частини другої статті 261 ГПК України). Такий же підхід застосовано і для касаційного оскарження (пункт 1 частини четвертої статті 293 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 зазначила, що законодавець визнав очевидно виправданим втручання в остаточне рішення суду для його перегляду з метою не допустити спрямування обов`язкової сили рішення суду на особу, яка не була залучена до участі у справі (підпункт 10.26 постанови).
Як зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (пункт 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21). Аналогічний висновок, викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г, від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21.
Окрім того, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право на перегляд справи та оскарження судового рішення, і для забезпечення цього права процесуальний закон також встановлює виняток з правила, спрямованого на забезпечення остаточності судового рішення, процесуальний закон надає також суду повноваження, які спрямовані на усунення цього порушення і які суд здійснює ex officio.
Отже, за змістом статей 17, 254 ГПК України особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку цих статей, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо зазначено про його права, інтереси та (або) обов`язки та про які саме.
Водночас, якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (такі висновки сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3). 
У справі, що розглядається, апелянт на обґрунтування права на оскарження рішення місцевого господарського суду в апеляційній скарзі послався на те, що рішення суду порушує його права та законні інтереси, оскільки судом поновлено договір оренди земельної ділянки, частиною якої є земельна ділянка, щодо якої на користь апелянта встановлено право обмеженого користування (земельний сервітут) відповідно до договору про встановлення земельного сервітуту від 16.02.2026.
За змістом пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Отже, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені й питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст, мотиви та резолютивну частину оскаржуваного рішення місцевого господарського суду установив, що оскаржуваним рішенням вирішувалося виключно питання щодо правовідносин між позивачем і Селищною радою щодо продовження договору оренди земельної ділянки. Жодних висновків щодо обсягу, змісту чи припинення прав апелянта як сервітуарія судом не ухвалювалося.
Крім того, апеляційний господарський суд врахував, що зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи, не містить доводів про наявність очевидного й безумовного зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням та правами, інтересами та (або) обов`язками апелянта. Апеляційна скарга не містить чіткої вказівки на те, в якій частині оскаржуваного рішення (мотивувальній та/або резолютивній) прямо зазначено про права та (або) обов`язки апелянта і про які саме. Не обґрунтовано також, яким чином рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки впливає на права ОСОБА_1 як сервітуарія. 
Водночас суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до частини першої статті 402 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
У частині другій статті 402 ЦК України передбачено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису чи суперфіцію.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доцільно вказав, що закон прямо передбачає можливість існування сервітуту як щодо земельної ділянки власника, так і щодо земельної ділянки, яка перебуває у користуванні іншої особи. Сам факт існування сервітуту не виключає можливості передачі земельної ділянки в оренду чи продовження договору оренди.
Більше того, відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
За таких підстав Селищна рада як власник земельної ділянки не була обмежена у праві продовжити договір оренди спірної земельної ділянки. При цьому орендар, у разі наявності чинного сервітуту, зобов`язаний дотримуватися прав сервітуарія в межах установленого сервітуту.
Крім того, відповідно до частини другої статті 402 ЦК України земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Аналогічні положення передбачені у статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою речові права на нерухоме майно виникають з моменту їх державної реєстрації.
Апеляційний суд зазначив, що апелянт не надав доказів державної реєстрації сервітуту, а отже, не підтвердив статус належного землекористувача (сервітуарія).
Посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції мав самостійно перевірити наявність зареєстрованого права сервітуту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є безпідставними та такими, що суперечать нормам процесуального права, зокрема, положенням частини третьої статті 13, частини першої статті 74, частини першої статті 269 ГПК України. Чинне процесуальне законодавство не покладає на суд обов`язку самостійно розшукувати докази чи перевіряти державні реєстри за відсутності відповідного клопотання сторони. Скаржник не був позбавлений процесуального права надати витяг з реєстру або заявити клопотання про його витребування, проте цим правом під час звернення з апеляційною скаргою не скористався. 
Щодо доводів скаржника про неправомірну відмову суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи для надання доказів, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається зі змісту клопотання від 02.06.2026, воно мотивоване потребою адвоката Сагайдака А. В. у додатковому часі для підготовки письмових пояснень та збору доказів. Водночас самі по собі обставини щодо необхідності збору додаткових матеріалів (зокрема тих, які, за твердженням сторони, взагалі не існували на час розгляду справи) не належать до визначених статтями 202, 216 ГПК України обов`язкових підстав для відкладення розгляду справи. Зазначені процесуальні норми відносять вирішення цього питання до дискреційних повноважень суду.
Крім того, відповідно до положень частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності покладає на учасників справи обов`язок вчасно та добросовісно розпоряджатися своїми процесуальними правами. Несвоєчасний збір доказів чи підготовка обґрунтувань є внутрішнім процесуальним ризиком самої сторони, який не може перекладатися на суд або на інших учасників процесу шляхом безпідставного затягування розгляду справи.
Окрім того, як підтверджує сам апелянт, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є публічними та загальнодоступними. Отже, скаржник не мав об`єктивних перешкод для своєчасного надання відомостей про реєстрацію права сервітуту, зокрема безпосередньо з апеляційною скаргою.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання про відкладення від 02.06.2026, діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, із дотриманням засад змагальності та розумності строків судового розгляду, у зв`язку з чим доводи скаржника в цій частині є безпідставними й відхиляються колегією суддів.
Стосовно решти доводів касаційної скарги, колегія суддів зауважує, що до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Функція суду полягає виключно у правозастосуванні та вирішенні конкретного правового спору на підставі закону, тоді як надання юридичних консультацій, роз`яснень чи формування алгоритмів дій для учасників справи повністю виходить за межі повноважень суду. Скаржник у своїй скарзі взагалі не порушує передбаченого процесуальним законом питання про формування Верховним Судом висновку щодо застосування конкретних норм матеріального чи процесуального права у подібних правовідносинах. Натомість зміст його вимог зводиться до наведення абстрактного переліку питань з метою отримання роз`яснень про те, які саме докази йому необхідно було подавати під час звернення з апеляційною скаргою. Скаржник фактично стверджує, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний був роз`яснити йому алгоритм доказування та вказати, якими саме документами слід підтвердити свої вимоги. Проте визначення переліку доказів, які подаються на підтвердження своєї позиції, є виключним обов`язком та процесуальним ризиком самої сторони (статті 13, 74 ГПК України). Надання таких інструкцій і юридичних консультацій повністю виходить за межі повноважень суду, оскільки суд не може перебирати на себе функції адвоката чи суб`єкта надання правової допомоги. Суд апеляційної інстанції має оцінювати вже подані сторонами докази, а не навчати, зокрема, апелянта правилам ведення судового процесу чи вказувати, як йому діяти. Відтак, доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, є очевидно безпідставними, невідповідними критеріям касаційного перегляду та не спростовують законності оскаржуваної ухвали.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши після відкриття апеляційного провадження у справі № 914/2903/25 обставини того, що рішенням Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 питання про права, інтереси та/або обов`язки апелянта не вирішувалися, з огляду на положення пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України правомірно закрив апеляційне провадження з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 від 05.05.2026 б/н (вх. №№ 01-05/1386/26, 01-05/1398/26 від 06.05.2026) на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2026 у справі № 914/2903/25.
При цьому необхідно зазначити, що апелянт не позбавлений права захистити свої права та інтереси в разі їх порушення визначеними ним особами в контексті таких правовідносин у встановленому процесуальним законом порядку.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
Загалом доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з постановленим у справі судовим рішенням, яке не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. На підставі викладеного Верховний Суд у межах доводів та вимог касаційної скарги й на підставі встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що оскаржувана ухвала є законною й обґрунтованою, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
5.2. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для її скасування.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України необхідно покласти на скаржника.
Ураховуючи наведене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі та вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) залишити без задоволення.
Ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 914/2903/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ