РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 липня 2026 року	Справа №160/31353/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2035360-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025р., -
УСТАНОВИВ:
30.10.2025р. через систему «Електронний суд» Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленого адміністративного позову від 09.12.2025р., просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача №2035360-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025р.;
- судові витрати покласти на відповідача.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням йому нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (як власнику нежитлової нерухомості – автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ) відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України за 2021 рік у розмірі 19087,50 грн. Позивач із вищенаведеним податковим повідомленням-рішення не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав, а саме: вказана автостоянка використовувалася ним у спірний період у власній господарській діяльності як фізичною особою-підприємцем (вид підприємницької діяльності – 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту (основний)); п.5.1, п.5.9 ДБН В.2.3-15:2007 не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна, відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до малих архітектурних форм належать, зокрема, навіси огорожі, інші елементи благоустрою, визначені законодавством, відтак, на його переконання, автостоянка має огорожі, тверді покриття, освітлення, приміщення для обслуговування персоналу, навіси, тощо, які є малими архітектурними формами, тому такі об`єкти нежитлової нерухомості не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та є всі умови для застосування преференцій, передбачених пп. «е» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у зв`язку із чим підстави для визначення йому сум грошових зобов`язань за оспорюваним рішенням у відповідача були відсутні. Окрім того, позов обґрунтований і правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.08.2024р. у справі №160/7228/24 та від 25.02.2025р. у справі №160/7225/24.
Ухвалою суду від 17.12.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 16.01.2026р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження правомірності прийняття оспорюваного ППР, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Наведена ухвала суду була отримана учасниками справи через електронні кабінети сторін 17.12.2025р., що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів, наявних у справі.
На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 02.01.2026р. через систему «Електронний суд» відповідачем до суду було подано відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач є власником декількох об`єктів, зокрема, будівлі та споруди – автостоянка, площею 2540 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 100% з 23.04.2020 по 16.04.2021р., тобто, згідно ІКС ДПС позивач є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому на підставі п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України позивачу був нарахований відповідний податок за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням за 2021 рік (фактично за період з 01.01.2021 по 16.04.2021). Щодо відсутності підстав для застосування пільги відповідно до п.п. «е» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, відповідач вказав на те, що факт реєстрації позивачем вказаної автостоянки як об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підтверджує, що спірний об`єкт не відноситься до малих архітектурних форм (далі – МАФи) або до тимчасових некапітальних споруд, оскільки останні не підлягають державній реєстрації (ч.4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»), до того ж, документів визначених рішенням Дніпровської міської ради «Про затвердження Правил благоустрою території міста Дніпра» від 27.11.2013р. №44/43, необхідних для розміщення МАФів за згаданою вище адресою, позивачем не було надано. Щодо відсутності доказів здійснення підприємницької діяльності, відповідач у відзиві на позов зазначив, що за даними ІКС ДПС України «Відомості про об`єкти оподаткування платника податків» ОСОБА_1 декларує 11 автостоянок об`єктів оподаткування, які розташовані за різними адресами в м. Дніпро, на підтвердження провадження господарської діяльності позивачем надані до суду копії паркувальних талонів (в період з січня по грудень 2021р.), проте, ці докази не можуть підтверджувати здійснення позивачем діяльності саме на згаданому вище об`єкті нерухомого майна, оскільки адреси паркування у них відсутні, що не дає можливості встановити адресу автостоянки, на якій саме позивачем здійснено діяльність з паркування авто. За викладеного, відповідач вважає, що за відсутності доказів розміщення на згаданій вище автостоянці МАФів, реєстрації позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна – автостоянку, за згаданою вище адресою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, контролюючим органом правильно визначено даний об`єкт, як об`єкт оподаткування відповідним податком, оскільки за своїми характеристиками та визначенням цей об`єкт не може бути віднесений до об`єктів нежитлової нерухомості, які передбачені п.п. «е» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, тому підстави для звільнення від оподаткування відсутні, у зв`язку із чим відповідач вважає, що оспорюване податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно та в межах наданих повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку із великим навантаженням суддів справами військовослужбовців, перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, що було об`єктивною перешкодою для розгляду справи по суті у вказаний строк, ухвалою суду від 10.07.2026р. розгляд даної справи було продовжено до 10.07.2026р. на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 10.07.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Позивач у справі – ОСОБА_1 02.07.2008р. зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить зміст Витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 02.10.2025р., копія якого наявна у справі.
Згідно відомостей, які містяться у згаданому Витязі, основним видом діяльності позивача як ФОП є 52.21 – Допоміжне обслуговування наземного транспорту.
У відповідності до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач – ОСОБА_1 був власником об`єкта нерухомого майна – будівля, Будівлі та споруди – автостоянка, площею 2540 кв.м: літ.К-1 – будівля охорони площею 5 кв.м., споруди №1,2,4-7, замощення І, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у період з 23.04.2020р. по 16.04.2021р.
15.08.2025р. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровські області було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за №2035360-2411-0462- НОМЕР_1 за яким згідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України позивачеві визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2021р. – 19087,50 грн., що підтверджується копією наведеного рішення, наявного у справі.
Правомірність прийняття відповідачем вищезазначеного податкового повідомлення-рішення, є предметом спору у даній справі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову повністю, виходячи з наступного.
Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правове регулювання порядку, строків сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, платниками податків – юридичними та фізичними особами врегульовані приписами Податкового кодексу України (далі – ПК України).
Відповідно до пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.
Підпунктом 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 ПК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад, військових адміністрацій та військово-цивільних адміністрацій щодо податків та зборів належать встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.
Згідно з підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Статтею 265 ПК України встановлено, що податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
А згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 ст.266 ПК України передбачено, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка ( підпункт 266.2.1 пункту 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).
За приписами статті 30 ПК України встановлено, що податкова пільга – це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Згідно п. 30.2 ст.30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.
У відповідності до підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що проводять свою діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
Відтак, із аналізу наведених приписів податкового законодавства, слід зробити висновок, що для застосування підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України має бути обов`язково дотримано таких трьох умов, а саме:
- об`єкт повинен відноситися до нежитлової нерухомості;
- об`єкт повинен використовуватися суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу;
- суб`єкт господарювання повинен провадити свою господарську діяльність у тимчасових спорудах для здійснення підприємницької діяльності та/або в малих архітектурних формах та на ринках.
До аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд у своїх постановах від 27.08.2024р. у справі №160/7228/24, від 25.02.2025р. у справі №160/7225/24.
Згідно зі ст. 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
За ч. 1 ст. 188 Цивільного кодексу України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).
Пунктом 6 Правилам зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115 (далі - Правила) та ДБН В.2.3-15:2007 визначено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний зв`язок, приміщення для обслуговуючого персоналу, в`їзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів. У разі потреби й технічної можливості на автостоянках обладнуються класи з безпеки дорожнього руху, пункти технічного огляду та самообслуговування транспорту, встановлюється пожежна та охоронна сигналізація, гучномовець.
Відповідно до абзацу третього додатку «Б» до ДБН В.2.3-15:2007 автостоянка - це спеціально обладнана відкрита площадка для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів. Зазначеними нормами передбачається влаштування тимчасового приміщення для обслуговуючого персоналу, яке може бути демонтовано після припинення права (оренди, користування) на земельну ділянку, а не будівництво капітального нерухомого майнового комплексу, загальною площею 36,1 кв. м, з підвальним приміщенням площею 13,8 кв. м.
Пунктом 5.1 ДБН В.2.3-15:2007 передбачено, що у складі автостоянок для постійного зберігання автомобілів повинні бути відкриті площадки для стоянки автомобілів, приміщення для чергових і зберігання інвентаря, відповідні елементи інженерного обладнання та благоустрою, а також, за необхідності та технічної можливості, можуть бути - пости технічного огляду та дрібного технічного ремонту і миття автомобілів, включаючи пункти-пости самообслуговування - оглядові ями (естакади), місця чищення салону автомобіля. Такі автостоянки можуть бути обладнані сонцезахисними навісами, вітрозахисними стінками, декоративним сонцезахисним і шумозахисним озелененням.
Пунктом 5.9 вказаних ДБН передбачено, що на автостоянках з 50 і більше місцями постійного та тимчасового зберігання автомобілів при головному вїзді-виїзді повинен влаштовуватися контрольно-пропускний пункт (приміщення для обслуговуючого персоналу, туалету та інше), обладнаний майданчик для зберігання протипожежного інвентарю, встановлення контейнерів-сміттєзбірників.
Виходячи з аналізу положень статей 179, 181, 188 ЦК України, ДБН В.2.3-15:2007 та Правил, автостоянка не є об`єктом нерухомого майна, оскільки утворюється за рахунок інших речей (огорожі, твердого покриття, освітлення, приміщень для обслуговування персоналу), які не є об`єктами нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України, оскільки вони безпосередньо не пов`язані з земельною ділянкою.
Отже, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна.
За викладених обставин, під час розгляду справи даної справи необхідно встановити:
1) чи об`єкт нежитлової нерухомості використовувався суб`єктом господарювання, позивачем у справі, у 2021 році (період за який нараховане податкове зобов`язання);
2) чи відносяться об`єкти нерухомості загальної площі 2540 кв.м, які оподатковані контролюючим органом (а саме: будівля, Будівлі та споруди – автостоянка, площею 2540 кв. м: літ.К-1 – будівля охорони площею 5 кв.м., споруди №1,2, 4-7, замощення І за адресою: м. Дніпро, вул. Коцюбинського Михайла, будинок 1Г) до тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності та/або малих архітектурних форм.
Так, як встановлено судом із матеріалів справи, Автостоянка, що розташована за адресою: місто Дніпро, вул. Коцюбинського Михайла, будинок 1Г - літ.К-1 – будівля охорони площею 5 кв.м., споруди №1,2, 4-7, замощення І, належала позивачу на праві приватної власності та у 2021 році використовувалася у власній господарській діяльності, в оренду чи інше право користування третім особам не передавалась, що підтверджено інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 15.10.2025р. та Витягом з ЄДРПОУ станом на 02.10.2025р., наявних у справі.
Доказів на підтвердження протилежного відповідачем до суду не надано.
При цьому, як встановлено судом, вищезазначена автостоянка є спеціально обладнаним майданчиком для надання послуг зі зберігання транспортних засобів, що відповідає вимогам ДБН В.2.3-15:2007 та Постанови КМУ №115 від 22.01.1996 року.
На підтвердження провадження господарської діяльності позивачем надано до суду копію акту обстеження щодо технічної інвентаризації автостоянки по вул. Михайла Коцюбинського, буд. 1Г, м Дніпро від 07.07.2020 року №б/н, в якому зазначено, що: « З наданих матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна - автостоянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на замовлення від ОСОБА_1 повідомляємо наступне.
літ. К-1 – будівля охорони площею 5 кв.м., споруди №1,2,4-7, замощення І є відповідно до чинного законодавства України малими архітектурними формами.
По-перше, вказані споруди не мають капітального фундаменту, що робить можливим їх переміщення без знецінення.
По-друге, вказані споруди мають металеві стіни, металеву покрівлю та металеві перекриття, що виключає їх належність до об`єктів нежитлової нерухомості.
Відповідно п. 4 глави 1 розділу II Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773 в редакції, чинної на момент складання технічного паспорту (далі - Інструкція) господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.
Згідно з п. 2 глави 2 розділу III Інструкції тимчасові збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкції) споруди (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, вбиральні, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою, тощо) обміряють та включають до матеріалів інвентаризації».
Також, на підтвердження провадження господарської діяльності позивачем до матеріалів справи були долучені копії паркувальних талонів (в період з січня по грудень 2021 року).
За відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 02.10.2025р., судом встановлено, що позивач з 02.07.2008р. здійснює господарську діяльність як фізична особа-підприємець за основним його видом – 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту.
Окрім того, і з архівних зображень з сервісу Google Планета Земля (Google Earth) видно, що за згаданою вище адресою розташована автостоянка з припаркованими автомобілями, що додатково свідчить про провадження на цій території господарської діяльності.
Відтак, враховуючи те, що об`єкт нерухомого майна використовувався ОСОБА_1 для провадження господарської діяльності, що підтверджується належними та допустимими доказами, у відповідача були усі правові підстави для застосування преференцій, передбачених підпунктом «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що нежитлова будівля, Будівлі та споруди - автостоянка за вказаною вище адресою, яка належала у період з 23.04.2020 по 16.04.2021р. позивачеві на праві власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до пункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню.
За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи – ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.
Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем у відзиві не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем жодними доказами не спростовані.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, посилання відповідача на правову позицію, сформовану Верховним Судом у постанові від 21.12.2022р. у справі №520/4333/2020, з огляду на те, що сформовані у цій постанові правові висновки, не є релевантними до правовідносин у даній справі, тому у даних спірних правовідносинах застосуванню не підлягають в силу ч.5 ст.242 КАС України.
Також у даному контексті того, що саме відповідач (як суб`єкт владних повноважень) має обов`язок довести правомірність прийняття ним спірного рішення, судом враховується і те, що всупереч зазначеному принципу контролюючий орган в цій справі зайняв позицію, за змістом якої його роль звелась до прийняття спірного рішення, після чого вже позивач повинен доводити, що підстави для прийняття такого рішення були відсутні, однак такий підхід суперечить вимогам ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України. Тим не менш, відповідач обмежився лише автоматичним нарахуванням податку, разом з цим, фактично переклав на позивача тягар доведення протиправності такого нарахування, замість виконання власного обов`язку поза розумним сумнівом підтвердити правомірність здійсненого нарахування.
У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі №826/5397/18.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що матеріалами справи не підтверджується факт порушення позивачем положень податкового законодавства, а відповідачем такі факти не доведені жодними належними доказами, відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2035360-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025 на суму 19 087,50 грн., за податковий період 2021 рік є не обґрунтованим.
Інші доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного податкового повідомлення-рішення за критеріями, визначеними у ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування вищенаведеного оспорюваного податкового повідомлення-рішення.
При цьому, судом враховується і те, що при прийнятті даного рішення, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) 09.12.1994, п.29).
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – відповідача у справі на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 грн. 96 коп. понесені позивачем згідно платіжної інструкції №1.352501469.1 від 13.10.2025р.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №2035360-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025р. – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №2035360-2411-0462-UA12020010000033698 від 15.08.2025р.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А, код ЄДРПОУ 44118658) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 грн. 96 коп. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва