ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 серпня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 405/1449/24
провадження № 22-ц/4809/1395/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач – Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Болотських Альбіна Юріївна, на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда (суддя Іванова Л. А.) від 26.09.2024,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
04.03.2024 Комунальне підприємство «Теплоенергетик» Кропивницької міської ради» (далі - КП «Теплоенергетик» КМР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання в сумі 163696,38 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (24207,71 грн), а також трьох процентів річних від простроченої суми (8784,75 грн). 
Вимоги позивача обґрунтовано тим, що відповідач є індивідуальним споживачем комунальної послуги з постачання теплової енергії до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які до 01.09.2019 надавало ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА», а згодом - КП «Теплоенергетик» КМР».
Так, на підставі договору від 20.09.2019 № 20/09-19/1 ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА» відступило КП «Теплоенергетик» право вимоги до ОСОБА_1 про сплату заборгованості за спожиті ним послуги з централізованого опалення, яка виникла з жовтня 2014 року по серпень 2019 року.
Між КП «Теплоенергетик» КМР» та відповідачем існують фактичні договірні відносини, оскільки позивач надає йому послуги з постачання теплової енергії у житло в опалювальні сезони за вказаною адресою, а тому відповідач зобов`язаний здійснювти оплату позивачу за надані послуги, однак він своєчасно не сплачує за спожиту комунальну послугу, в результаті чого утворилася заборгованість за період з жовтня 2014 року по січень 2023 року в сумі 130703,92 грн, яку позивач просить стягнути, а також інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення.
2.Короткий зміст рішення суду
26.09.2024 Ленінський районний суд міста Кіровограда ухвалив рішення, яким позовні вимоги КП «Теплоенергетик» КМР» задовольнив: стягнув з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенергетик» КМР» заборгованість за надання послуг з постачання теплової енергії за період з жовтня 2014 року по грудень 2023 року в сумі 130703 грн та в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 8784,62 грн, індекс інфляції в сумі 24207,71 грн за період з жовтня 2014 року по січень 2022 року, а всього 163696,38 грн. Крім того, в порядку розподілу судових витрат стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір в розмірі 3028,00 грн.
Суд мотивував своє рішення тим, що відповідач споживає послуги з постачання теплової енергії, які надає позивач, у зв`язку з чим між сторонами склалися фактичні договірні відносини та виникли взаємні права й обов`язки. При цьому позивач зобов`язання з надання відповідачу послуги з постачання теплової енергії в опалювальний період виконує належним чином, натомість споживач свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за отриману послугу належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 01.12.2023 виникла заборгованість у розмірі 130703,92 грн. З огляду на грошовий характер зобов`язання відповідача та прострочення його виконання відповідачем, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з боржника підлягає стягненню борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Болотських Альбіна Юріївна, звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 26.09.2024 у справі № 405/1449/24, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог КП «Теплоенергетик» КМР» відмовити у повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, порушення його права на захист, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_1 стало відомо про наявність рішення суду від 26.09.2024 у справі № 405/1449/24 та й загалом про факт її розгляду Ленінським районним судом м. Кіровограда лише на стадії виконавчого провадження, коли на вимогу виконавця було заблоковано карткові рахунки відповідача.
Відповідач вважає позов недоведеним, адже позивач до матеріалів справи долучив лише односторонній розрахунок заборгованості, який сам по собі не може вважатися беззаперечним доказом існування боргу, оскільки не містить детального та зрозумілого обґрунтування здійснених нарахувань: не містить вихідних даних; не підтверджений первинними документами; не дає можливості перевірити порядок нарахувань. Відсутність належного обґрунтування розрахунку виключає можливість перевірки правильності позовних вимог.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції не встановив і не дослідив наступні обставини: який саме тариф на послуги з постачання теплової енергії діяв у відповідні періоди нарахування та як саме він розраховувався (з урахуванням приладів обліку чи без таких); на підставі яких нормативно-правових актів або рішень органів місцевого самоврядування такий тариф був затверджений та діяв; яку саме площу квартири взяв позивач за основу при здійсненні розрахунку; хто є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; хто зареєстрований та фактично проживає у вказаній квартирі; чи є ОСОБА_1 єдиним споживачем житлово-комунальних послуг; чи здійснювалося фактичне споживання теплової енергії ОСОБА_1 ; чи надавалися послуги належної якості та у повному обсязі; чи забезпечувався у житловому приміщенні належний тепловий режим відповідно до встановлених нормативів.
Крім того, разом з апеляційною скаргою відповідач подав до суду апеляційної інстанції заяву про застосування наслідків спливу загальної позовної давності. При цьому в заяві він вказав, що про розгляд цієї справи в суді першої інстанції він не був обізнаний, жодного повідомлення від суду не отримував, хоча й проживає за зареєстрованим місцем проживання, вказаним у позовній заяві – АДРЕСА_1 . З цієї причини він не мав можливості подати заяву про позовну давність до суду першої інстанції. 
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
03.07.2026 в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС до Кропивницького апеляційного суду від позивача у справі КП «Теплоенергетик» КМР» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено незгоду з вимогами та доводами апелянта, які позивач вважає необґрунтованими. У відзиві вказано на те, що суд повно і правильно встановив обставини, що мають значення для справи, правильно визначився з характером правовідносин сторін та нормами права, які застосовуються до спірних правовідносин. З 22.06.2011 відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , а тому зобов`язаний утримувати своє майно та сплачувати за надані комунальні послуги, зокрема послугу з постачання теплової енергії, яку надає КП «Теплоенергетик» КМР». Відповідач не вказав будь-кого іншого, хто споживає цю послугу в його квартирі та зобов`язаний сплачувати за неї. 
Стосовно поданої разом з апеляційною скаргою заяви про застосування позовної давності, то позивач вважає, що вона не може бути прийнята апеляційним судом, оскільки відповідач не подав її під час розгляду справи в суді першої інстанції, хоча був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.
5.Позиції учасників справи, висловлені у судовому засіданні 25.08.2026
ОСОБА_1 повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 130 ЦПК України, що підтверджується довідкою про доставку 04.07.2026 о 14:14:37 судової повістки-повідомлення до електронного кабінету його представника - адвоката Болотських Альбіни Юріївни (а. с. 110). Проте особисто апелянт у судове засідання не з`явився, натомість він брав участь у судовому засіданні через іншого свого представника – адвоката Язан Наталію Сергіївну, яка апеляційну скаргу підтримала та надала суду усні пояснення щодо обставин справи та доводів заявника.
КП «Теплоенергетик» КМР» повідомлене належним чином про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку 04.07.2026 о 14:10:08 судової повістки-повідомлення до його електронного кабінету (а. с. 111).
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до чч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
7.Суд першої інстанції встановив такі обставини справи: 
З 22.12.2002 (за інформацією відділу реєстрації місця проживання особи управління у сфері державної реєстрації департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради, а. с. 28) або з 12.01.2005 (за інформацією Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, а. с. 29) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем комунальної послуги з постачання теплової енергії, якому відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
До 01.09.2019 комунальну послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) абоненту ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , постачало ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА».
Опалювальна площа житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , становить 82,4 кв.м.
Право вимоги заборгованості, яка виникла у споживача ОСОБА_1 перед ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА», було відступлено КП «Теплоенергетик» (назву змінено на КП «Теплоенергетик» КМР») на підставі договору про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1, за умовами якого ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА» (Первісний кредитор) відступає, а КП «Теплоенергетик» (Новий кредитор) приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за Договорами про надання послуг централізованого опалення, укладеними з фізичними особами - споживачами послуг централізованого опалення, та за фактичними правовідносинами, які виникли між первісним кредитором та боржниками у зв`язку із наданням первісним кредитором послуг централізованого опалення боржникам (п. 1.1 договору).
За цим договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржників належного виконання зобов`язань за Договорами та за фактичними правовідносинама на загальну суму 77 271 455,79 грн. Перелік Боржників із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові кожного, адреси надання послуг централізованого опалення, номера особового рахунку та стану заборгованості в розмірі кожного із Боржників міститься в Реєстрі фізичних осіб – споживачів ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА», які мають заборгованість перед ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА» за надані послуги централізованого опалення станом на 01.09.2019, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з витягом з Реєстру фізичних осіб – споживачів «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА», які мають заборгованість перед ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА» за надані послуги ЦО станом на 01.09.2019 за об`єктом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , у споживача ОСОБА_1 наявна заборгованість станом у розмірі 53529,02 грн.
На виконання п. 2.2 Договору, за яким обов`язок надання повідомлення Боржникові про відступлення права вимоги за зобов`язанням покладається на нового кредитора, позивач КП «Теплоенергетик» КМР», як новий кредитор, листом від 07.02.2024 № П-173/03 повідомив споживача ОСОБА_1 про заміну кредитора у зобов`язанні за договором про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1, а також листом від 07.02.2024 за вих. № П-174/03 повідомив споживача про розмір заборгованості станом на 01.09.2019, яка становила 53 529,02 грн, право вимоги за якою перейшло до КП «Теплоенергетик» КМР як нового кредитора.
Надалі комунальну послугу з постачання теплової енергії ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , надає КП «Теплоенергетик» КМР».
Відповідач не виконує свої зобов`язання, за період з 01.10.2014 по 31.12.2023 утворилася прострочена заборгованість у сумі 130 703,92 грн. 
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
У цій справі відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь позивача - виконавця комунальної послуги з постачання теплової енергії - заборгованості за надану комунальну послугу, посилаючись на неправильність та неповноту встановлення судом обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та покладення в основу рішення припущень.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
Склад фактів, які підлягають встановленню під час розгляду справи, визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, які встановлені ст. ст. 77 - 80 ЦПК України.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст. 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Болотських А. Ю. стверджує, що на підтвердження своїх вимог позивач подав до суду лише один розрахунок заборгованості, який є одностороннім документом і не може бути беззаперечним доказом існування заборгованості.
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє це твердження апелянта.
Аналіз змісту ст. ст. 81, 82 ЦПК України дає підстави вважати, що із загального правила про обов`язок сторін доказувати обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, існують винятки, коли сторони звільняються від такого обов`язку.
Згадані винятки передбачені ст. 82 ЦПК України, зокрема, згідно з ч. 1 вказаної статті Кодексу, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
З цього можна зробити висновок, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Навпаки, обставини, які мають значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, спору не виникає, а суд не має сумнівів щодо достовірності цих обставин, вважаються встановленими.
Згідно з наявними у справі письмовими доказами про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , він щонайменше з 12.01.2005 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 28, 29).
Факт проживання у вказаній квартирі відповідач визнав, вказавши про це у своїй заяві до суду про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 83, абз. 11).
Крім того, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Язан Н. С. визнала, що ОСОБА_1 є власником вказаної квартири.
У зв`язку із цим один із доводів апеляційної скарги про те, що суд не встановив особу власника квартири, не спростовує правильності рішення суду, адже відповідачу добре відомо, що власником є він. До того ж саме він є власником особового рахунку, що встановив суд першої інстанції. 
Так, згідно з договором про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1 та доданим до нього реєстром фізичних осіб-споживачів ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА», які мають заборгованість за надані послуги ЦО станом на 01.09.2019 (а. с. 9 – 12), на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Особовий рахунок – об`єднана єдиним реєстраційним номером сукупність даних про особу споживача комунальної послуги, яка включає відомості про його ім`я, адресу, за необхідності площу житла щодо якого надається послуга тощо, а також рахунок аналітичного обліку операцій між надавачем послуги та споживачем.
Відповідач не заперечує тієї обставини, що його квартира у багатоквартирному будинку підключена до системи централізованого опалення (теплопостачання). Зокрема, не посилався на те, що він будь-коли відмовився від надання йому послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії), або що його квартира чи багатоквартирний будинок загалом були у встановленому законом порядку відключені від мереж централізованого опалення.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а відносини з постачання теплової енергії – додатково нормами Закону України «Про теплопостачання». 
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, спірний період визначений позивачем у позовній заяві - з 01.10.2014 по 31.12.2023.
У цей період правовідносини щодо надання споживачам комунальних послуг, до яких належать, зокрема, постачання теплової енергії (централізованого опалення), у різні підперіоди унормовано двома різними законами України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: з 01.10.2014 (початку спірного періоду) по 30.04.2019 діяли норми Закону № 1875-ІV від 24.06.2004, а з 01.05.2019 і надалі - Закону № 2189-VIII від 09.11.2017.
Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону № 1875-ІV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.
Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 1875-ІV договір на надання послуг з централізованого опалення, що укладається виконавцем із споживачем – фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання.
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Одним з обов`язків, покладених на споживача згідно з ч. 3 ст. 20 норми Закону № 1875-ІV, є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. 
Обов`язку споживача здійснювати оплату за надану йому комунальну послугу кореспондується право виробника послуг вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг (п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону № 1875-ІV).
У постанові від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку: «Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 та в постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16, від 04.09.2022 у справі № 201/1807/21, від 07.11.2023 у справі № 643/17352/20, від 22.12.2023 у справі № 607/2611/22, від 25.03.2024 у справі № 462/1232/23, від 20.11.2024 у справі № 463/6799/18, від 31.07.2025 № 947/25386/23 тощо, що вказує на сталість практики Верховного Суду в питанні оцінки відсутності індивідуального договору як документа та письмового доказу існування зобов`язань споживача житлово-комунальних послуг вносити плату за надані послуги.
Відповідно до п. 3 розд. VI Закону № 2180-VIII, введеного в дію з 01.05.2019, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Про надання житлово-комунальних послуг виключно на договірних засадах вказано також у ч. 1 ст. 12 пізнішого Закону № 2189-VIII, а згідно з ч. 5 ст. 13, ч. 7 ст. 14 цього Закону такий договір є публічним.
Частиною 1 статті 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги передбачено нормою п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII, а згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Обов`язок споживача щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію встановлений також ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» № 2633-ІV від 02.06.2005.
Отже, зобов`язання сплачувати вартість послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) на користь постачальника цієї послуги, яким може бути її виробник, у споживача виникає кожного наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Таке зобов`язання споживач мав виконувати не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, а після втрати чинності Правилами надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, - не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стосовно аргументів апеляційної скарги про те, що позивач не обґрунтував тарифи на послугу з постачання теплової енергії та опалювальну площу його квартири, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вони спростовуються наданим позивачем розрахунком заборгованості, у якому навпроти кожного періоду, за який здійснюється нарахування, вказано розрахунок боргу, який включає сталу величину - 82,40, що вочевидь є площею квартири, яка вимірюється у кв.м, а також періодично змінну величину – поточний тариф. Добуток цих двох показників і становить суму боргу щодо кожного періоду (а. с. 5, 6).
При цьому жодна зі сторін у справі не вказувала на наявність встановленого квартирного чи будинкового засобу обліку теплової енергії.
Не заслуговують на увагу риторичні зауваження апелянта про те, що суд не встановив, чи надавалися позивачем послуги належної якості та у повному обсязі, зокрема чи забезпечено у житловому приміщенні належний тепловий режим. При цьому він не наводить конкретних даних про те, що якість та обсяг наданої позивачем послуги були належними/неналежними. По суті, таке зауваження апелянта не містить заперечення проти доводів позивача чи висновків суду. 
Істотне значення для справи могли б мати лише відомості, підтверджені відповідними доказами, про те, що послуга була неналежної якості, зокрема впродовж опалювального сезону температура теплоносія не відповідала вимогам нормативів або договору, але відповідач таких доказів до суду не надав. 
Отже, відповідач, як споживач послуги з постачання теплової енергії та кредитор у цьому зобов`язанні, не довів, що послугу йому не було надано або послуга не відповідала вимогам якості. Відтак у справі не встановлено підстав для звільнення його від оплати боргу повністю або частково.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13, від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15.
Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 646/834/17 у спорі зі схожих правовідносин.
Натомість позивач на підставі даних договору про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1, особового рахунку відповідача та здійсненого позивачем розрахунку заборгованості довів, що відповідач своє зобов`язання зі сплати за надану йому послугу постачання теплової енергії не виконав. 
Відповідач доказів протилежного до суду не надав, власного розрахунку заборгованості до суду не подав, відтак не спростував суму свого боргу перед позивачем.
Стосовно набуття КП «Теплоенергетк» КМР» на підставі укладеного з ДП «Кіровоградтепло» ТОВ «ЦНТІ УНГА» Договору про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1 права вимоги до ОСОБА_1 сплати боргу за послуци централізованого опалення станом за період 01.10.2014 – 31.08.2019 на суму 53529,02 грн, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У п. п. 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21 зауважено, що відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія.
Дійсність Договору про відступлення права вимоги від 20.09.2019 № 20/09-19/1 відповідач не оспорив. 
Оскільки відповідач на порушення норм ч. 1, ч. 2 ст. 32 Закону № 1875-ІV, а згодом норми п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII не вносив щомісячно плату за надану йому послугу з централізованого опалення (постачання теплової енергії), то відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України ці зобов`язання є простроченими. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Отже, позивач обґрунтовано вимагає від відповідача сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Стосовно застосування наслідків спливу загальної позовної давності, про які просив апелянт у своїй заяві, доданій до апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. 
Строк карантину неодноразово продовжувався, а скасовано його було з 24:00 30.06.2023 на всій території України згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.
Проте на час відміни карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вже була чинною норма п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Станом на дату звернення КП «Теполоенергетик» КМР» до суду з позовом до ОСОБА_1 (04.03.2024) пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Враховуючи періоди продовження та зупинення позовної давності, у цій справі позовна давність охоплює період з 12.03.2017 по 04.03.2024. 
З огляду на те, що позивач висунув вимогу про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період 01.10.2014 – 31.12.2023, то його вимоги за період 01.10.2014 – 11.03.2017 виходять за межі позовної давності, що може спричинити відмову у задоволені відповідної частини вимоги, за умови, що про це було зроблено заяву стороною у справі до винесення судом рішення.
Вирішуючи питання про можливість задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, яку він подав до суду апеляційної інстанції, але не подав до місцевого суду, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц сформулювала такий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 267 ЦК України:
«72. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
73. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
74. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції».
На думку колегії суддів апеляційного суду, у такий самий спосіб підлягає застосуванню норма ч. 3 ст. 267 ЦК України у випадку, коли суд ухвалив рішення, яке за визначенням не є заочним, але при цьому суд не забезпечив дотримання принципів гласності судового процесу, рівності та змагальності сторін, внаслідок чого відповідач не мав реальної можливості заявити про застосування позовної давності та на законних підставах уникнути від цивільноправової відповідальності за невиконання зобов`язання.
Проте у цій справі факт неповідомлення або неналежного (всупереч вимогам процесуального закону) повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи не встановлено.
Навпаки, з матеріалів справи відомо, що після відкриття провадження у справі, суд надіслав на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 копію ухвали суду від 26.03.2024, копію позовної заяви з додатками та судову повістку з викликом до суду на 24.06.2024 о 14:00 (а. с. 35, 38, 41). 
Цю судову кореспонденцію відповідачу оператор поштового зв`язку не вручив по причині «завершення терміну зберігання» (а. с. 41).
У зв`язку з цим суд призначив нову дату розгляду справи: 26.09.2024 о 14:00 (а. с. 43).
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно (ч. 5 ст. 128 ЦПК України).
Суд здійснив виклик відповідача у судове засідання шляхом направлення на його адресу судової повістки, яку оператор поштового зв`язку АТ «Укрпошта» повернув до суду з поміткою про причини невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 47). 
Згідно з ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України).
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України).
З огляду на відбиток штемпеля у поштовому повідомленні, судова повістка, яку суд надіслав відповідачу ОСОБА_1 на 26.04.2026 на 14:00, згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається врученою йому 27.09.2024, тобто своєчасно.
При цьому норма п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є юридичною фікцією (legal fiction) - це умовно прийнятий факт, що не може бути спростований у процесі доказування та беззаперечно приймається за істину (має імперативний характер), який має на меті забезпечення принципу правової визначеності та, головним чином, спрямовано на фіксацію виконання уповноваженим суб`єктом певного обов`язку у визначених законом випадках. 
Отже, підтверджене належним чином своєчасне вручення учаснику судової повістки в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про час, дату та місце її розгляду, що дає суду можливість розглянути справу у його відсутність за наявними у справі доказами.
Про будь-які інші поважні причини своєї неявки до суду першої інстанції відповідач не повідомив.
Відтак ОСОБА_1 мав можливість подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції, але своє право не реалізував, отже втратив його.
Таким чином суд апеляційної інстанції не може задовольнити заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, які пред`явлені з пропуском цього строку . 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги, яку подав відповідач, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд, з дотриманням приписів процесуального законодавства, правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, і вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, а рішення суду залишається без змін, підстав для нового розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, немає.
Витрати відповідача на сплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн за наслідками перегляду справи компенсації не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник – адвокат Болотських Альбіна Юріївна, залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 26.09.2024 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 01.09.2026.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко