Справа № 944/6750/23
Провадження №2/944/182/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

22.07.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого судді Колтуна Ю.М.
з участю секретаря судового засідання Корабель С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду у м.Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі,
у с т а н о в и в :
24.10.2023 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу з ОСОБА_2 , але фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства та побуту, вона за свої кошти на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 придбала квартиру АДРЕСА_1 вартістю 34005,0 грн. Ця квартира є особистою власністю позивача та придбана за кошти, які їй подарувала мати ОСОБА_3 , яка працювала за кордоном. 
Позивач купила квартиру виключно для себе, оскільки не бачила подальшого спільного життя з відповідачем. Відповідач грошової участі у придбанні цієї квартири не брав. На той час, вони з чоловіком перебували в напружених відносинах, останній не працював, сім`ю не забезпечував, не надавав жодної матеріальної допомоги.
В квітні 2023 позивач звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення договору дарування квартири своїй матері, де її повідомлено про необхідність подання письмової згоди відповідача. Такої згоди відповідач не надав та категорично відмовив, хоча з часу розірвання шлюбу жодного разу не претендував на це майно. З часу придбання квартири позивач самостійно несе усі витрати на її утримання, відповідач жодних коштів на ремонт чи її утримання не надавав. 
Таким чином, позивач вважає, що квартира придбана під час окремого проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказану квартиру, що зумовило звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 23.11.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та з метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі.
Ухвалою суду від 31.07.2024 було закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті та викликано в судове засідання свідків 
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 судове засідання не з`явилися, на адресу суду представник позивача подала заяву про слухання справи у відсутності сторони позивача, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала.
Однак в судовому засіданні, яке відбулося 30.01.2025 представник позивача позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що квартира була придбана позивачем виключно за кошти, які подарувала їй мати. 
Аналогічні свідчення надали суду також і свідки.

Так, допитані в судовому засіданні 30.01.2025 свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснили, що сторони в період шлюбу купили за кошти матері позивача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , які остання заробила перебуваючи закордоном. Відповідач стабільного доходу не мав та жодним чином не брав участі у придбанні чи благоустрою квартири.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду, де у довідці про причини повернення зазначено про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання», також розміщено оголошення на веб-сайті «Судова влада» сторінка Яворівського районного суду Львівської області, розділ - оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме. ОСОБА_2 причини своєї неявки суду не повідомив, відзив та клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності.
На підставі ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечувала позивач.
При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_9 був зареєстрований 06.11.2000 у Рудківській міській раді Самбірського район, про що складено, відповідний, актовий запис за №35, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_10 ».
З матеріалів справи вбачається, що 07.03.2007 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гуцал Л.І., реєстровий номер 96, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 18185,00 грн. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію від 21.06.2007 № 14986169.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18), пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20)).
Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право створює презумпцію належності цього права особам, які ним володіють внаслідок державної реєстрації.
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, 20.05.2008, актовий запис № 79, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
З копії договорів дарування грошових коштів убачається, що за період 2005-2007 років ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_3 гроші в сумі 35100,0 грн для придбання жила.
Судом встановлено, що позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що в квітні 2023 звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення договору дарування квартири своїй матері, де її повідомлено про необхідність подання письмової згоди відповідача, однак такої згоди відповідач не надав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
За змістом статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Відповідно до статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України постанові від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб.
Так, згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 за особисті кошти отримані нею в дар від матері.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2026 року у справі № 504/2949/24 (провадження №61-13094св25) викладено правовий висновок, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Позивач надала докази, які безспірно свідчать про придбання нею спірної квартири за її особисті кошти, та довела, що грошові кошти в сумі 35100,0 грн отримані в дар від матері ОСОБА_3 , які вона сплатила в рахунок вартості квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2007, а тому спростувала презумпцію спільності майна подружжя.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання права особистої власності на квартиру.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 21, 57, 60, 61, 65, 69-70 СК України, статтями 3, 15, 16, 368, 372 ЦК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-81, 89, 95, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд 
вирішив:
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 

Суддя      Юрій КОЛТУН