Справа № 353/103/26 
Провадження № 22-ц/4808/1250/26 
Провадження № 22-ц/4808/1251/26 
Головуючий у 1 інстанції ЛУКОВКІНА У. Ю. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Бойчука І. В., Томин О. О., 
з участю секретаря  Кузнєцова В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Задна Роксолана Євгенівна, на рішення Тлумацького районного суду від 29 квітня 2026 року та додаткове рішення суду від 12 травня 2026 року, у складі судді Луковкіної У. Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля,
в с т а н о в и в:
У лютому 2026 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля марки «Infiniti QX56» у розмірі 444 849,0 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, 05.03.2024, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Infiniti QX56», що є спільним сумісним майном подружжя. 10.11.2025 відповідач перереєстрував вказаний автомобіль на іншого власника ОСОБА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу. Будь-яких коштів від продажу транспортного засобу відповідач їй не передавав та в інтересах сім`ї не витрачав, оскільки вони проживали окремо, припинили шлюбні відносини та в подальшому розірвали шлюб в судовому порядку. 
Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь половину вартості спірного транспортного засобу у розмірі 444 849,0 грн та понесені нею судові витрати.
Рішенням Тлумацького районного суду від 29 квітня 2026 року позов задоволено.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 444849,0 грн, в якості грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4448,49 грн та за проведення експертизи в сумі 1604,52 грн. 
Додатковим рішенням Тлумацького районного суду від 12 квітня 2026 року заяву представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Розганюк Т. Є. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,0 грн. 
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Задна Р. Є. подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом неповно та неправильно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
05.03.2024 під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Infiniti QX56» 2012 року випуску за погодженою сторонами вартістю – 1 140 000 грн.
Вказує, що більша частина коштів, за які був придбаний спірний автомобіль в розмірі 700 000 грн, що є подарунком від батька, та 350 000 грн за продаж авто, яке придбане до укладення шлюбу, є його особистими коштами в силу обставин одержання таких коштів, які підтверджені матеріалами справи.
Зазначає, що факт отримання грошового подарунку у розмірі 700 000 грн підтверджено щорічною декларацією позивачки, в якій вказано про те, що батько відповідача ОСОБА_5 подарував синові ОСОБА_1 вказані кошти, також цей факт підтверджено нотаріальною заявою та особистими свідченнями, наданими у судовому засіданні. Натомість твердження позивачки, що кошти були витрачені на весілля, чи як компенсація не підтверджені жодними доказами. Також вважає, що з аналізу декларації позивачки за 2023 року, відкинувши грошовий подарунок та кошти від придбаного майна 350 000 грн, подружжю не вистачило б коштів у березні 2024 року для придбання спірного автомобіля вартістю 1 114 000 грн.
Вважає, що враховуючи стандарт переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, доволі велика імовірність вкладення саме грошового подарунку у розмірі 700 000 грн та коштів від проданого авто у розмірі 350 000 грн для придбання спірного автомобіля, оскільки інших джерел для придбання у сторін не було та доказів, які б підтверджували наявність такої суми спільних коштів у подружжя, матеріали справи не містять.
Також зазначає, що матеріали справи не місять доказів того, що кошти подаровані відповідачу, були використані саме на церемонію весілля. Безпідставними є твердження відповідачки, що кошти були подаровані обом сторонам, і позивачка помилково задекларувала як подарунок тільки відповідачу. Вважає, що суд безпідставно відкинув письмові докази у справі, а саме щорічну декларацію позивачки за 2023 і 2024 роки, нотаріальну засвідчену заяву ОСОБА_5 та особисті його свідчення, а взяв до уваги лише пояснення позивачки.
Щодо коштів за проданий автомобіль Audi Q7 у розмірі 350 000 грн зазначає, що передача автомобіля за договором комісії № 32673 від 07.03.2024 та договором купівлі-продажу транспортного засобу № 32673 від 08.03.2024 здійснювалася під час підписання договору та після повної оплати його вартості, а під час підписання договорів сторони не врегульовували майнових питань. 
Суд безпідставно не взяв до уваги відповідь ТОВ «Автофортуна» від 17.03.2026, натомість взяв до уваги договір купівлі-продажу транспортного засобу №32673 від 08.03.2024. Також не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтверджували, що новий покупець ОСОБА_8 розрахувавшись з відповідачем 01.03.2024 отримала право користування транспортним засобом, а вже 07.03.2024 оформила право власності на вказаний автомобіль.
Вважає, що матеріали справи підтверджують, що розмір особистих коштів відповідача вкладених у спірне авто складає 1 050 000 грн і відповідно його особиста частка у спірному авто становить – 92,11%, а спільна власність подружжя – 7,89%.
При прийнятті додаткового рішення, судом першої інстанції не взято до уваги письмове клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу та не враховано фінансовий стан відповідача.
Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким частково задоволити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості спірного авто у розмірі 3,945%, що у гривневому еквіваленті складає 31 560 грн. Скасувати додаткове рішення суду і ухвали нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними. Судом першої інстанції правильно вирішено, що відповідач не спростував презумпцію спільного сумісного майна подружжя, а отже спірний автомобіль на момент його відчуження відповідачем, був об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям у спосіб визначений позивачкою.
Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду – залишити без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Задна Р. Є. підтримала вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Розганюк Т. Є. заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що під час шлюбу сторони придбали автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому другий з подружжя має право на відшкодування йому 1/2 частини вартості спірного автомобіля, визначеної станом на час розгляду справи у розмірі 444 849,00 грн.
З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16.07.2022 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 1485, який рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили 06.01.2026, розірвано.
У шлюбі сторін народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 14.01.2026 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітків (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також рішенням суду стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/15 частини всіх видів заробітків платника аліментів щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4642/2024/4360870 від 05.03.2024, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, за погодженою сторонами вартістю - 1140000,00 грн. 
09.11.2025, відповідно до копії Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2025/5733320, укладеного в електронній формі засобами електронного Порталу Дія, ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , за погодженою сторонами ціною - 800000,00 грн. 
Відповідно до інформації Головного сервісного центру МВС від 12.12.2025 та 15.01.2026, транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , був перереєстрований 10.11.2025 на ОСОБА_3 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначила, що відповідач ОСОБА_1 , без її згоди, відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності транспортний засіб марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , тому просила стягнути грошову компенсацію вартості частини вартості відчуженого автомобіля.
Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що автомобіль марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, зокрема: 700 000 грн подаровані його батьком ОСОБА_5 , 350 000,00 грн отримані від продажу власного автомобіля марки «AUDI Q7» та 90 000 грн отримані від матері ОСОБА_3 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка згідно п. 1, 3 ч.1 статті 57 СК України є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частиною сьомою статті 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно зі частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(стаття 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81ЦПК України). 
Перевіряючи доводи відповідача про те, що автомобіль марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, зокрема за подаровані батьком кошти у сумі 700 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що ні письмового, ні нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів в сумі 700000,00 грн сторона відповідача суду не надала, а тому поставив під сумнів твердження відповідача про отримання ним в дар цих коштів від батька саме 12.12.2023 на купівлю зазначеного автомобіля, а надані копії декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_2 за 2023 та 2024 роки, будь-яких відомостей про те, що саме ці кошти 700000,0 грн були отримані відповідачем 12.12.2023 та були спрямовані на придбання автомобіля марки «Infiniti QX56», вказані декларації не містять. Окрім того, суд зазначив, що відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, ОСОБА_2 отримувала дохід: у 2021 році – 84 461,71 грн, у 2022 році – 508 810,97 грн, у 2023 році – 424 210,82 грн, у 2024 році – 242 472,46 грн. 
Однак із таким висновком суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного. 
Так, згідно щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, суб`єкта декларування ОСОБА_2 за 2023 рік, вбачається, що позивачка отримала дохід за основним місцем праці в Головному управлінні національної поліції в Івано-Франківській області заробітну плату у сумі 424 211 грн, а її чоловік ОСОБА_1 отримав подарунок у грошовій формі у сумі 700 000 грн від ОСОБА_5 . У ОСОБА_1 у власності перебував автомобіль марки «AUDI Q7».
Позивачкою у вказаній декларації також відображено грошові активи станом на кінець звітного періоду, зокрема нею показано належні їй готівкові кошти у сумі 145 000 грн, та кошти розміщені на банківському рахунку у сумі 6160 грн, а також кошти належні її чоловіку ОСОБА_1 у сумі 700 000 грн. Зміни чи уточнення до декларації позивачкою не вносилися.
Будь-які підстави для висновку про те, що внесені до декларації позивачкою відомості є неточними чи недостовірними відсутні. 
Автомобіль марки «Infiniti QX56» придбано ОСОБА_1 05.03.2024 року за 1 140 000 грн, що сторонами не заперечується.
Матеріали справи не містять доказів отримання сторонами станом на час придбання автомобіля інших доходів ніж заробітна плата позивачки.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на придбання спірного автомобіля окрім спільних коштів подружжя були використані отримані відповідачем ОСОБА_1 в дар кошти у сумі 700 000 грн.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що транспортний засіб марки «AUDI Q7», був проданий вже після придбання автомобіля марки «Infiniti QX56», а отже кошти в сумі 350 000,00 грн, отримані від продажу автомобіля марки «AUDI Q7», не могли бути використані для придбання автомобіля марки «Infiniti QX56». 
Суд обґрунтовано не взяв до уваги посилання сторони відповідача про те, що кошти були передані йому раніше, оскільки вказані обставини не підтверджені належними доказами. 
Згідно листа ТОВ «АВТОФОРТУНА» від 17.03.2026, під час підписання договорів комісії від 07.03.2024 та купівлі-продажу транспортного засобу від 08.03.2024 сторони неврегульованих майнових питань не мали, однак інформація щодо дати прийому-передачі коштів між сторонами договору відсутня. 
Колегія суддів зауважує також, що факт передачі коштів за договором купівлі-продажу автомобіля може бути підтверджений письмовими доказами, а не поясненнями свідків.
Не знайшов свого підтвердження також факт передачі особисто ОСОБА_1 03.03.2024 його матір`ю ОСОБА_3 коштів в сумі 90 000,00 грн. 
Таким чином, зібраними у справі доказами встановлено, що автомобіль марки «Infiniti QX56», придбаний ОСОБА_1 у шлюбі за договором купівлі продажу від 05.03.2024 за ціною 1 140 000 грн, з яких 700 000 грн складають його особисті кошти, решта 440 000 грн кошти що належали подружжю ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності та становить 38,60 % від загальної вартості придбаного автомобіля.
Сторона відповідача не заперечила, що автомобіль марки «Infiniti QX56» був відчужений ОСОБА_1 на користь його матері на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09.11.2025 року, при цьому будь-яких коштів, отриманих від відчуження автомобіля марки відповідач позивачці не передавав та на потреби сім`ї не витрачав, оскільки вважає, що цей автомобіль був придбаний за його особисті кошти.
Згідно висновку експерта № СЕ-19/109-26/436-АВ, складеного 21.01.2026 Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, середня ринкова ціна продажу по Україні автомобілів марки «InfinitiQX56», що за технічними характеристиками та комплектацією відповідають автомобілю з номером кузова НОМЕР_1 , станом на момент проведення експертизи 21.01.2026, становила 889 698,00 грн.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки на придбання автомобіля вкладено спільних коштів подружжя 38,60 % від його загальної вартості, то на користь позивачки, виходячи із рівності їх часток у спільній сумісній власності подружжя, підлягає стягненню з відповідача грошова компенсація у розмірі 19,30 % від ринкової вартості автомобіля – 889 698,00 грн, що становить 171 711,70 грн.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції не дав належної правої оцінки зібраним у справі доказам та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову позивачки у повному обсязі, а тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, за подання позову позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 4 448,49 грн та за проведення експертизи 1 604,52 грн, тому з відповідача підлягають до стягнення на користь позивачки витрати пропорційно (19,30%) розміру задоволених позовних вимог, що складають відповідно 1 716,67 грн сплаченого судового збору та 619,20 грн за проведення експертизи. 
Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 6 673,50 грн, відтак пропорційно до задоволення вимог апеляційної скарги на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню з позивачки ОСОБА_2 4 098,19 грн судового збору.
Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат за надання правничої допомоги, колегія суддів виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Розганюк Т. Є. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000 грн.
Представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Задна Р. Є. подала до суду клопотання у якому просила врахувати наявність у відповідача аліментних зобов`язань щодо утримання дитини та колишньої дружини, що його посадовий оклад у ФОП ОСОБА_11 складає 8 650 грн, тому просила зменшити суму витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення понесених позивачкою судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що справа стосується поділу майна подружжя, не є складною та була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, а тому заявлені позивачкою до стягнення витрати у розмірі 21000 грн є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача. Відтак враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи із конкретних обставин справи, усталеної практики у даній категорії справ, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Додаткове рішення стороною позивачки не оскаржено.
Враховуючи доводи апеляційної скарги Мосяка Л. С. на додаткове рішення та ухвалення апеляційним судом у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про скасування додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення таких витрат у розмірі 5 000 грн, оскільки така сума витрат, на переконання суду є такою, що відображає реальність адвокатських витрат, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, необхідних процесуальних дій сторони та часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Задна Роксолана Євгенівна, задовольнити частково.
Рішення Тлумацького районного суду від 29 квітня 2026 року та додаткове рішення Тлумацького районного суду від 12 травня 2026 року скасувати та постановити нове рішення.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаючої за адресою по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти в сумі 171 711, 70 грн, в якості грошової компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя, а саме транспортного засобу марки «Infiniti QX56», номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаючої по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1716,67 грн; за проведення експертизи в сумі 619,20 грн; понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2  ( ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаючої по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1  ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4098,19 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 серпня 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        І. В. Бойчук
О. О. Томин