УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/7394/24 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В. 
Категорія 9 Доповідач Григорусь Н. Й. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Григорусь Н.Й.,
суддів Галацевич О.М., Панкеєвої В.А.
з участю секретаря судового засідання Кучер А.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 295/7394/24 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування пунктів рішень виконавчого комітету Житомирської міської ради, скасування свідоцтв про право власності на житловий будинок
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Черткова Віктора Олеговича
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року та додаткове рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2026 року, ухвалені під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :
У травні 2024 року адвокат Слівінський А.О. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №402 від 19.09.2012 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін»;
- визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №500 від 05.12.2012 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін»;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 19.09.2012, видане виконкомом Житомирської міської ради Савіній С.В. на 59/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 19.09.2012, видане виконкомом Житомирської міської ради Савіну О.П. на 2/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 19.09.2012, видане виконкомом Житомирської міської ради ОСОБА_7 на 4/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 19.09.2012 року, видане виконкомом Житомирської міської ради Захарчуку М.В. на 28/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 07.12.2012 року, видане виконкомом Житомирської міської ради Захарчук Т.Д. на 5/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями та спорудами від 07.12.2012 року, видане виконкомом Житомирської міської ради Захарчук Т.Д. та ОСОБА_4 на 2/100 ід. частин житлового будинку та допоміжних господарських будівель та споруд, який розташований в АДРЕСА_1 ;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи відносно об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер 1824431318101;
- скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи відносно об`єкта нерухомого реєстраційний номер 37905277.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2020 у справі №295/4081/20 за ним визнано право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на 15/100 ідеальних часток домоволодіння, котре розташоване в АДРЕСА_1 , та яке в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель загальною площею 400,6 кв.м. В ході оформлення свого права власності на спадкове майно було встановлено, що виконавчим комітетом Житомирської міської ради у 2012 році було прийнято оскаржувані рішення, які фактично здійснили виділ житлового будинку площею 219,6 кв.м із спільної часткової власності власників згаданого домоволодіння з присвоєнням такому будинку нової адреси - АДРЕСА_1 , хоча в натурі такого виділу не було і рішення про виділ співвласниками не приймалось. Виконком здійснив зміну розмірів ідеальних часток співвласників та на підставі цього видав оскаржувані свідоцтва. Згідно з рішенням виконкому Житомирської міської ради народних депутатів трудящих від 08.06.1965 №417 розділ домоволодіння є неможливим у зв`язку з його розміщенням. При цьому, виконавчий комітет сам визнає, що житлового будинку в АДРЕСА_1 не існує. Зазначає, що нотаріально посвідчений договір щодо виділу житлового будинку із домоволодіння співвласниками не укладався та рішення про виділ ними не приймалось, однак через протиправні дії виконкому співвласників позбавили права спільної часткової власності на все домоволодіння площею 400,6 кв.м, що в свою чергу призвело до зміни розмірів часток кожного із них в такому домоволодіння.
Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2026 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційних скаргах представник позивача – адвокат Чертков В.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, а додаткове рішення суду також скасувати та відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 – адвоката Перегуди А.П.
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки.
Зазначає, що нотаріально посвідчений договір виділу житлового будинку літера «А» із домоволодіння АДРЕСА_1 співвласниками не укладався та рішення про виділ ними не приймалося. Фактично виконком встановив нові розміри ідеальних часток новоутвореного будинку АДРЕСА_1 та на підставі цього видав оскаржувані свідоцтва при тому, що жоден із співвласників не здавав в експлуатацію прибудови.
Також судом невірно встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_2 складається із двох житлових будинків – будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , оскільки такої адреси не існує. Відповідно до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно домоволодіння по АДРЕСА_1 складається із двох житлових будинків – з житлового будинку літ. «А» та житлового будинку літ. «Б».
Оскільки ОСОБА_1 за судовим рішенням в порядку спадкування набув право власності на 15/100 ідеальних часток домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків та надвірних будівель загальною площею 400,6 кв.м по АДРЕСА_1 , тому оскаржувані рішення виконкому та свідоцтва порушують його право власності, що судом не прийнято до уваги.
Крім того, місцевий суд в порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України за власною ініціативою послався на рішення судів у справах №295/3497/17 та №295/4910/15ц.
Що стосується додаткового рішення, то судом першої інстанції не враховано, що представник ОСОБА_5 – адвокат Перегуда А.П. не подав попереднього розрахунку витрат на правничу допомогу, ніякої заяви згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів не зробив, тому без поважних причин пропустив строк на подання доказів надання правничої допомоги, а також не додав докази направлення позивачу та іншим учасникам справи заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих доказів листом з описом вкладення.
Зазначає, що заявником не доведено розмір та співмірність витрат на професійну правничу допомогу, а судом не враховано майновий стан та особливі обставини, в яких перебуває ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_5 – адвокат Перегуда А.П., посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а судові рішення залишити без змін.
Інші учасники справи не скористались своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу. 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Чертков В.О. доводи апеляційних скарг підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційні скарги визнав та просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційні скарги визнала та просила їх задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_10 – адвокат Рябчун О.Д. доводи апеляційних скарг визнала та просила їх задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та її представник – адвокат Перегуда А.П. доводи апеляційних скарг не визнали та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційні скарги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційні скарги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_11 в судовому засіданні апеляційні скарги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, апеляційний суд доходить наступного висновку.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 30-33) спірне домоволодіння загальною площею 400,6 кв.м розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та складається із двох житлових будинків (під літерами А та Б) і надвірних будівель та споруд.
Виконавчим комітетом Житомирської міської ради депутатів трудящих 08 червня 1965 року прийнято рішення №417 про неможливість розділу домоволодінь по АДРЕСА_4 (після зміни нумерації АДРЕСА_1 ) у зв`язку із неможливістю виділу для кожного будинку самостійного виїзду на вулицю, із урахуванням розміщення житлового будинку та надвірних службових будівель на присадибних ділянках.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 березня 2008 року серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 28 лютого 2008 року №167, ОСОБА_12 на праві власності належало 15/100 ід.ч. об`єкту, який розташований в АДРЕСА_1 , та який в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель.
31 липня 2009 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також інші співвласники будинковолодіння ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 надали нотаріально посвідчену згоду на розмежування земельної ділянки між двома житловими будинками під літерою «А» та під літерою «Б» відповідно до ідеальних часток, з присвоєнням нових адрес: будинок літ. «А» - Подільська 12-а; будинок літ. «Б» - Подільська 12.
30 вересня 2009 року аналогічну нотаріально посвідчену згоду надала співвласник будинковолодіння ОСОБА_16 .
На час вчинення дій по розмежуванню земельної ділянки між двома житловими будинками під літерою «А» та під літерою «Б» співвласники ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_12 померли, відомості щодо залучення до вирішення даного питання їх спадкоємців, у матеріалах справи відсутні.
Як випливає зі змісту листа виконкому Житомирської міської ради №25/3-270-4 від 19.10.17 у виконавчого комітету відсутні відомості щодо існування в місті Житомирі житлового будинку по вул. Подільській, 12-а та зміну адреси житлового будинку по АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_19 померла. Спадщину після її смерті прийняв онук – ОСОБА_1 .
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18 серпня 2020 року (справа №295/4081/20), яке набрало законної сили 18 вересня 2020 року, встановлений факт належності померлій ОСОБА_20 правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на житло від 07 березня 2008 року серії НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 28 лютого 2008 року №167 взамін договору дарування від 09 жовтня 1968 року реєстр №3-2919, що зареєстроване КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації) Житомирської обласної ради 24 квітня 2008 року за номером запису 2529 в книзі №156, реєстраційний номер: 4271378, про право власності на 15/100 ід.ч. об`єкту, який розташований в АДРЕСА_1 , та який в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме право власності на 15/100 ід.ч. об`єкта, який розташований в АДРЕСА_1 , та який в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_20 .
Зі змісту названого рішення суду вбачається, що державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області Поліщуком А.І. видано постанову від 06.12.2019 за №4188/02-31 про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді 15/100 ід.ч. будинку по АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що заявником не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Фактично підставою для відмови у видачі свідоцтва стало зазначення різних прізвищ спадкодавця у ряді документів, а не зміна ід. часток.
Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 вересня 2012 року №402 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та внесення змін» оформлено право власності на об`єкти нерухомого майна, за якими змінилися розміри ідеальних часток у спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами згідно з додатком 2, а саме змінено розміри ідеальних часток в спільному праві на житлові будинки в зв`язку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок загальною площею 218,80 кв.м із допоміжними господарськими будівлями та спорудами, інвентарна справа №1923), внаслідок чого ідеальна частка нерухомого майна ОСОБА_5 встановлена в розмірі 59/100 ід.ч. площею 82,40 кв.м; ОСОБА_6 2/100 ід.ч. площею 22,10 кв.м; ОСОБА_7 4/100 ід.ч. площею 26,60 кв.м; ОСОБА_2 28/100 ід.ч. площею 23,40 кв.м; ОСОБА_3 6/100 ід.ч. площею 51,70 кв.м; ОСОБА_4 1/100 ід.ч. площею 12,60 кв.м. 
На підставі названого рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 19 вересня 2012 року видані свідоцтва про право власності на житловий будинок із допоміжними господарськими будівлями та спорудами, розташованих в АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_5 на 59/100 ід.ч.; ОСОБА_6 на 2/100 ід.ч.; ОСОБА_7 на 4/100 ід.ч.; ОСОБА_2 на 28/100 ід.ч.
За кожним із вказаних співвласників будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право спільної часткової власності із зазначенням наведених вище ідеальних часток.
На підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 05 грудня 2012 року №500 взамін свідоцтв про право власності від 19 вересня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07 грудня 2012 року видані свідоцтва про право власності на житловий будинок із допоміжними господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_3 на 5/100 ід.ч.; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках на 2/100 ід.ч. та за кожним зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право спільної часткової власності із зазначенням наведених вище ідеальних часток.
Отже, ОСОБА_5 належить 59/100 ід. частин вказаного будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 - 2/100 ід. частин - на підставі свідоцтв про право власності, виданих виконкомом Житомирської міської ради 19 вересня 2012 року, взамін свідоцтв про право власності від 7 березня 2008 року.
ОСОБА_7 належить 4/100 ід. частин будинку АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим виконкомом Житомирської міської ради 19 вересня 2012 року, взамін договору дарування від 15 червня 2011 року, реєстр №2528.
ОСОБА_2 є власником 28/100 ід. частин будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 19 вересня 2012 року, взамін свідоцтва про право власності від 7 березня 2008 року.
Зазначені свідоцтва видані на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 вересня 2012 року №402, яким вирішено оформити право власності сторін на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку зі зміною розмірів ідеальних часток в домоволодінні внаслідок здійснених прибудов.
ОСОБА_3 є власником 5/100 ід. частин будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Житомирської міської ради 7 грудня 2012 року взамін свідоцтва про право власності від 19 вересня 2012 року.
Окрім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить в рівних частках 2/100 ід. частини даного домоволодіння згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим виконкомом Житомирської міськради 7 грудня 2012 року взамін свідоцтва про право власності від 19 вересня 2012 року.
Згадані свідоцтва видані на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 05 грудня 2012 року №500, яким вирішено оформити право власності на об`єкт нерухомого майна у зв`язку із зміною розмірів ідеальних часток в спільному праві на житловий будинок у зв`язку з прибудовою.
Рішенням Житомирської міської ради від 27 лютого 2014 року №632 «Про приватизацію, передачу в оренду земельних ділянок громадянам та внесення змін до рішень міської ради» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,2288 га за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина була встановлена судами в ході розгляду справи № 295/4910/15-ц за позовом ОСОБА_5 та інших про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2024 року, яке набрало законної сили, у даній справі встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 0,2288 га по АДРЕСА_1 між співвласниками будинку: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.09.2019, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду 29.01.2020, у справі №295/3497/17 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 встановлено порядок користування жилим будинком АДРЕСА_1 . 
Відповідно до наявних у справі довідок КП «Житомирське обласне МБТІ» Житомирської обласної ради №953 від 25.02.2015, №2893 від 13.05.2015 за даними з матеріалів інвентаризаційної справи №1923 станом до 31.12.2012 житловий будинок літ. «А» значиться за адресою: АДРЕСА_1 , а житловий будинок літ. "Б" значиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власники будинку літ. «А», реєстраційний номер 37905277 (виділилися в окремий будинок), подали необхідні документи в виконком Житомирської міської ради та змінили ідеальні частки. Власники житлового будинку літ. «Б», реєстраційний номер4271378, документів на виділ в окремий будинок та зміну ідеальних часток не подавали.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних доказів того, що оспорені ним рішення виконкому міської ради та видані на їх виконання свідоцтва, порушують якимось чином його права. При цьому місцевий суд вважав, що позивач набув право власності на 15/100 ід.ч. об`єкта, який розташований АДРЕСА_1 та котрий в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель,на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2020, в той час як оскаржувані рішення прийняті виконавчим комітетом Житомирської міської ради 19.09.2012 та 05.12.2012. Дана ід. частка в об`єкті нерухомого майна у тому ж розмірі 15/100 належала померлій ОСОБА_20 . Висловлені в судовому засіданні побоювання з приводу того, що внаслідок прийнятих виконавчим комітетом Житомирської міської ради рішень позивач матиме проблеми під час вчинення ним правочинів з належною йому на праві власності 15/100 ід. часткою майна є лише припущеннями та не підтверджуються жодними доказами. Решта позовних вимог є похідними, а отже задоволенню не підлягають.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів позивач в порядку спадкування набув право власності на 15/100 ід.ч. об`єкта, який розташований АДРЕСА_1 , котрий в цілому складається з двох житлових будинків та надвірних будівель, загальною площею 400,6 кв.м.
За приписами ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння і користування спільним майном відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
В результаті прийняття виконкомом Житомирської міської ради оскаржуваних рішень фактично здійснено виділ житлового будинку під літерою «А» площею 218,80 кв.м з загальної площі 400,6 кв.м зі спільної часткової власності власників домоволодіння АДРЕСА_1 без одностайної згоди всіх співвласників і це призвело, зокрема, до позбавлення позивача права спільної часткової власності на все домоволодіння площею 400,6 кв.м відповідно до його правовстановлюючих документів, що є порушенням його прав власника, хоча і не змінює реальний розмір успадкованого майна 56 кв.м. 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення із таких підстав. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
За загальним правилом ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Узагальнюючим до наведених норм є висновок про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
ОСОБА_1 зазначив (вказує на це у позові), що рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18.08.2020 у справі №295/4081/20, яким за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом на 15/100 ідеальних часток об`єкту нерухомості, набрало законної сили 18.09.2020, що він ймовірно і вважає початком перебігу позовної давності. 
Звернувшись до суду із названим позовом у травні 2024 року, ОСОБА_1 вказує, що Законом України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Проте, колегія суддів визнає такі доводи позивача неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. 
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України).
Отже, перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.
В даному випадку прийняття у 2012 році виконавчим комітетом Житомирської міської ради оспорюваних рішень щодо оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, за якими змінились розміри ідеальних часток в спільному праві на два житлові будинки та видача внаслідок цього відповідних свідоцтв співвласникам, підтверджує порушення прав та інтересів ОСОБА_1 , як спадкоємця, який на той час прийняв спадщину в порядку ст. 1269 ЦК України, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом прийняття цих рішень.
Неотримання позивачем станом на 2012 рік свідоцтва про право на спадщину не може доводити, що у такого спадкоємця не виникло право на даний позов, оскільки наявність оспорюваних рішень виконкому та свідоцтв на право власності, які були видані іншим співвласникам домоволодіння, прямо впливають на реалізацію ОСОБА_1 своїх спадкових прав, а отже свідчить про виникнення у нього права на позов у матеріально-правовому аспекті.
Варто враховувати, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення відповідних рішень органу місцевого самоврядування, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Не обмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком не обмеження такої особи у строках захисту порушених прав.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що оспорювані у даній справі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради та свідоцтва про право власності прийняті (видані) у вересні та грудні 2012 року, тобто в той час коли ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_19 шляхом подання нотаріусу відповідної заяви.
До суду ОСОБА_1 звернувся у травні 2024 року, мотивуючи поважність причин пропуску строку давності впровадженням в Україні воєнного стану, внаслідок чого було продовжено відповідний строк. 
Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з урахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача своєчасно звернутися за захистом порушеного права.
Тому суд має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2025 року у cправі № 913/567/20(913/462/24)).
Існування об`єктивної перешкоди для позивача своєчасно звернутися з вимогами про оспорення рішень виконкому Житомирської міської ради та виданих відповідачам свідоцтв про право власності в справі не встановлено.
Колегія суддів зауважує, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, а не достеменного підтвердження підстав позову доказами, як-то отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно або наявність судового рішення, яке підтверджує таке право.
Доведення обґрунтованості позовних вимог здійснюється в процесі доказування. 
Застосування позовної давності є елементом балансу між правом на судовий захист та принципом правової визначеності. У цій справі предмет спору, зокрема, стосується оспорення рішень виконкому та виданих на їх виконання свідоцтв про право власності співвласникам домоволодіння, а з плином часу об`єктивно ускладнюється відновлення фактичних обставин, що прямо корелює з цілями інституту позовної давності. Тому за відсутності доведених поважних причин пропуску строку, застосування наслідків спливу позовної давності не може розглядатися як непропорційне обмеження права на доступ до суду. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц).
Враховуючи наведене, колегія суддів належним чином перевіривши як обґрунтованість позову, так і початок перебігу строку давності та поважність причин його пропуску, вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, адже встановлено, що порушене право позивача підлягає захисту, проте спливла позовна давність і про це зробила заяву інша сторона спору, що є підставою відмови в позові.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні, тобто відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з інших підстав – у зв`язку з пропуском позовної давності звернення до суду.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів доходить наступних висновків.
За приписами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Так, згідно зі статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4).
Відповідно до частин 1, 2, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як вбачається із матеріалів справи, представник ОСОБА_5 – адвокат Перегуда А.П. 07.08.2024 подав до суду заяву, в якій в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України повідомив про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів про розмір судових витрат на правову допомогу.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 10 липня 2024 року, акт наданих послуг правничої допомоги відповідно до договору від 10.07.2024, який містить детальний опис наданих послуг на загальну суму 40 000 грн. та квитанція до прибуткового касового ордеру №б/н від 12.12.2025.
Колегія суддів погоджується з тим, що розмір витрат на правову допомогу в сумі 40 000,00 грн підтверджений належними та допустимими доказами.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд першої інстанції виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів наголошує на тому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
В свою чергу, з урахуванням конкретних обставин, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості та верховенства права, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 40 000,00 грн у даному випадку є дещо завищеними, оскільки не є співмірними зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягу наданих ним послуг, а тому їх розмір зменшений до 10 000 грн.
Доводи апеляційної скарги в означеній частині висновків суду першої інстанції не спростовують.
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Черткова Віктора Олеговича на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року задовольнити частково, на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2026 року - без задоволення. 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.
Додаткове рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.Й.Григорусь

Судді О.М.Галацевич

В.А.Панкеєва 

Повний текст складений 29.07.2026.