| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/17625/24 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо відмови у підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві довідок про розмір його грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року для проведення перерахунку пенсії; 
- зобов`язати відповідача підготувати та направити до органу Пенсійного фонду України зазначені довідки відповідно до вимог статей 43 та 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704, із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, необхідних для здійснення перерахунку пенсії. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що після збільшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідача виник обов`язок оформити та надати до органу Пенсійного фонду України оновлені довідки про розмір грошового забезпечення позивача, однак у задоволенні відповідної заяви було відмовлено, що, на переконання позивача, суперечить вимогам чинного законодавства та порушує його право на належний перерахунок пенсії. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Суд першої інстанції визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві довідок про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року та зобов`язав відповідача підготувати і направити зазначені довідки відповідно до вимог законодавства для проведення перерахунку пенсії. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо оформлення довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2024 року та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Свою позицію апелянт обґрунтовує тим, що станом на 01 січня 2024 року Кабінетом Міністрів України не приймалося рішень про підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, а після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 посадові оклади та оклади за військовими званнями визначаються виходячи з фіксованої розрахункової величини 1762 грн, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для оформлення нової довідки. Крім того, відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував чинну редакцію постанови Кабінету Міністрів України №704. 
Також апеляційну скаргу подав позивач, який не оспорює висновків суду щодо протиправності поведінки відповідача, однак вважає, що судом першої інстанції обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. На його думку, резолютивна частина рішення мала містити пряме зобов`язання відповідача оформити довідки із визначенням посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а не лише загальне посилання на положення постанови Кабінету Міністрів України №704. У зв`язку з цим позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині способу захисту його права. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач є перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, як одержувач пенсії відповідно до Закону №2262.
Позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив підготувати та надати до ГУ ПФУ оновлені довідки про розмір грошового забезпечення станом на січень 2023 року та січень 2024 року з урахування щомісячних основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, що визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на січень 2023 та 2024 рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатком 1, 12, 13 та 14 до постанови КМУ від № 704 для здійснення обчислення та перерахунку з лютого 2023 та лютого 2024 року відповідно.
За результатами розгляду заяви позивача, відповідач відмовив у підготовці та направлені до пенсійного органу оновлених довідок про його грошове забезпечення.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування ним норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для їх задоволення не вбачається, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 43, 51 та 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перерахунок пенсій осіб, звільнених з військової служби, здійснюється у зв`язку зі зміною розміру грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, а підставою для проведення такого перерахунку є, зокрема, довідка про розмір грошового забезпечення, оформлена уповноваженим державним органом.
Отже, предметом спору у даній справі є не визначення розміру пенсії позивача та не здійснення її перерахунку, що належить до компетенції органів Пенсійного фонду України, а наявність чи відсутність у відповідача обов`язку оформити та направити до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення позивача станом на 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року. Саме в цих межах колегія суддів перевіряє законність оскаржуваного судового рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що оформлення довідки про розмір грошового забезпечення є самостійною адміністративною дією уповноваженого органу, від правильності здійснення якої залежить можливість реалізації особою права на належний перерахунок пенсії. Саме тому відмова у видачі такої довідки може бути предметом самостійного судового контролю.
Основним доводом апеляційної скарги відповідача є те, що станом на 01 січня 2024 року Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, а після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 посадові оклади та оклади за військовими званнями визначаються із застосуванням фіксованої розрахункової величини - 1762 грн, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для оформлення нової довідки.
Колегія суддів не може погодитися із зазначеними доводами.
Сам по собі факт внесення постановою Кабінету Міністрів України №481 змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 не звільняє суд від обов`язку перевірити відповідність таких положень законам України, які мають вищу юридичну силу, а також врахувати сформовану практику Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.
Верховний Суд у низці постанов, зокрема від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, сформулював правовий висновок, відповідно до якого після 01 січня 2020 року положення підзаконного нормативно-правового акта не можуть застосовуватися у спосіб, який суперечить законам України, що визначають прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт.
Зазначений правовий висновок ґрунтується на тому, що Кабінет Міністрів України, реалізовуючи надані йому повноваження щодо визначення порядку грошового забезпечення військовослужбовців, не вправі змінювати або фактично нівелювати приписи законів України, які мають вищу юридичну силу та визначають розрахункові величини, що підлягають застосуванню у відповідних правовідносинах.
За таких обставин саме по собі посилання апелянта на чинність постанови Кабінету Міністрів України №481 не спростовує правильності висновків суду першої інстанції та не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України про підвищення грошового забезпечення військовослужбовців станом на 01 січня 2024 року виключає виникнення у відповідача обов`язку оформити нову довідку про розмір грошового забезпечення.
Такий висновок апелянта ґрунтується на помилковому тлумаченні положень статей 43 та 63 Закону України №2262-ХІІ.
Підставою для виникнення права на перерахунок пенсії є не лише прийняття Кабінетом Міністрів України окремого рішення про збільшення окремих видів грошового забезпечення, а й зміна законодавчо визначених показників, які відповідно до вимог закону підлягають застосуванню при визначенні складових грошового забезпечення військовослужбовців.
Саме такий правовий підхід неодноразово висловлено Верховним Судом при вирішенні спорів зазначеної категорії.
Таким чином, доводи апелянта про відсутність правових підстав для оформлення довідки лише з тієї причини, що Кабінет Міністрів України не приймав окремого рішення про підвищення грошового забезпечення, не можуть бути визнані обґрунтованими.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що після внесення постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 змін до пункту 4 постанови №704 застосуванню підлягає виключно розрахункова величина у розмірі 1762 грн.
Колегія суддів зазначає, що наведені доводи фактично зводяться до незгоди відповідача із сформованою судовою практикою щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.
Водночас відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час застосування норм права враховує висновки щодо їх застосування, викладені у постановах Верховного Суду.
Саме тому при вирішенні цього спору суд першої інстанції обґрунтовано врахував сформовані Верховним Судом правові висновки щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України №704 після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 та щодо визначення розрахункової величини для обчислення посадових окладів військовослужбовців.
Підстав для відступу від такої правової позиції колегія суддів не встановила.
Колегія суддів також враховує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень, заперечуючи проти позову, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язаний довести правомірність своїх дій та прийнятого рішення.
Однак доводи апеляційної скарги не містять належного правового обґрунтування того, яким саме положенням закону відповідач керувався, відмовляючи позивачу у підготовці довідки, та не спростовують висновків суду першої інстанції про протиправність такої відмови.
Фактично наведені в апеляційній скарзі аргументи повторюють правову позицію відповідача, викладену під час розгляду справи судом першої інстанції, якій уже була надана належна правова оцінка.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для іншого вирішення спору.
Разом із цим колегія суддів не знаходить підстав і для задоволення апеляційної скарги позивача.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, позивач не заперечує правильності висновків суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача у підготовці довідок про розмір грошового забезпечення, однак вважає, що суд мав більш детально сформулювати спосіб захисту порушеного права, прямо зазначивши у резолютивній частині рішення конкретний порядок визначення посадового окладу та окладу за військовим званням.
Колегія суддів не може погодитися і з цими доводами.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично не оспорює висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, а висловлює незгоду виключно зі способом захисту порушеного права, вважаючи, що резолютивна частина рішення повинна містити більш детальне визначення порядку оформлення довідок про розмір грошового забезпечення.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, повинен забезпечити його ефективне поновлення, водночас не підміняючи собою суб`єкта владних повноважень при здійсненні останнім покладених законом функцій.
У цій справі суд першої інстанції визнав протиправною відмову відповідача у підготовці та направленні довідок про розмір грошового забезпечення, а також поклав на нього обов`язок оформити і надати такі довідки відповідно до вимог чинного законодавства.
При цьому мотивувальна частина рішення містить повний аналіз норм матеріального права, які підлягають застосуванню під час оформлення зазначених довідок, а також правову оцінку спірних правовідносин, яка є невід`ємною складовою судового рішення та підлягає врахуванню під час його виконання.
Іншими словами, обсяг обов`язку відповідача визначений не лише резолютивною, а й мотивувальною частиною рішення суду.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту є неефективним або не забезпечує реального поновлення порушеного права позивача.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до необхідності більш детального викладення резолютивної частини рішення, однак такі доводи самі по собі не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Більш того, викладення резолютивної частини рішення у редакції, запропонованій позивачем, фактично дублюватиме правові висновки, наведені у мотивувальній частині судового рішення, та не змінить обсягу обов`язків відповідача, визначених законом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції забезпечує ефективний захист порушеного права позивача, а тому підстав для його зміни у запропонований апелянтом спосіб не вбачається.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги позивача також не свідчать про неправильне визначення судом першої інстанції способу захисту порушеного права та не дають підстав для зміни судового рішення.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг або зміни чи скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко