ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2026 р. Справа№ 911/3782/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Барсук М.А.
суддів: Руденко М.А. 
Пономаренка Є.Ю. 

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.
за участю представників сторін:
від стягувача: не з`явився;
від боржника: не з`явився;
від державного виконавця: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції
на ухвалу Господарського суду Київської області від 04.05.2026 (повний текст складено 27.05.2026) про задоволення скарги на дії/бездіяльність державного виконавця
за скаргою Білоцерківської міської ради на дії (бездіяльність) головного державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Людмили Анатоліївни у виконавчому провадженні №76651073 під час виконання наказу Господарського суду Київської області
у справі №911/3782/23 (суддя Черногуз А.Ф.)
за позовом Білоцерківської міської ради
до Преображенського Собору Української Православної Церкви
заінтересована сторона Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
про визнання незаконною та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав власності, припинення права власності, закриття розділу в Державному реєстрі речових прав та знесення самочинного будівництва

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.03.2024 у справі №911/3782/23 позов Білоцерківської міської ради до Преображенського собору Української Православної Церкви було задоволено повністю. 
Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності Преображенського собору Української Православної Церкви на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю під літерою "Г", 1991 року побудови, загальною площею 166 кв.м., що розташована за адресою: вул. Млинова, 10, м. Біла Церква, Київська область, а також припинено право власності на вказаний об`єкт та постановлено закрити відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зобов`язано Преображенський Собор Української Православної Церкви знести самочинне будівництво: об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 1496161332103): нежитлова будівля під літерою "Г", 1991 року побудови, загальною площею 166 кв.м., за адресою: вулиця Млинова (до перейменування Гагаріна), будинок 10, місто Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область. 
07.04.2026 стягувачем подано до суду першої інстанції скаргу на дії державного виконавця Білоцерківського ВДВС Іщенко Л.А., в якій останній просив визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Людмили Анатоліївни про закінчення виконавчого провадження від 30 березня 2026 року, винесену у межах виконавчого провадження №76651073 від 27 листопада 2024 року.

Короткий зміст судового рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.05.2026 у справі №911/3782/23 скаргу Білоцерківської міської ради на дії (бездіяльність) головного державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Людмили Анатоліївни у виконавчому провадженні №76651073 під час виконання наказу Господарського суду Київської області від 12.08.2024 у справі №911/3782/23 задоволено.
Визнано незаконною та скасовано постанову головного державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Людмили Анатоліївни про закінчення виконавчого провадження від 30 березня 2026 року, винесену у межах виконавчого провадження №76651073 від 27 листопада 2024 року.
В обґрунтування ухвали суд першої інстанції вказав, що приймаючи оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", з посиланням на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, дії та рішення органу ДВС є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 04.05.2026 у справі №911/3782/23.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:
- після застосування усіх передбачених статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» заходів примусового характеру щодо боржника, рішення суду боржником не виконано та виконати рішення суду без участі боржника є неможливим, державним виконавцем 30.03.2026 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 статті 39 Закону;
- абзацом 3 частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено чіткий порядок дій та заходів примусового виконання рішень при виконанні державним виконавцем рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення;
- на підставі рішення Господарського суду Київської області від 19.03.2024 року обов`язок знесення самочинного будівництва покладено на боржника - Преображенський Собор УПЦ, а стягувач про зміну способу та порядку виконання судового рішення не звертався.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №911/3782/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.
Ухвалою суду від 16.06.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 14.07.2026.

Позиції учасників справи

19.06.2026 через систему «Електронний суд» від стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти її доводів та вимог, ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін.

Явка представників сторін

Представники стягувача, боржника та державного виконавця у судове засідання 14.07.2026 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи сторони повідомлялись належним чином шляхом направлення процесуальних документів до електронного кабінету в системі ЄСІТС.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
А тому, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), враховуючи рекомендації, викладені у пункті 2.2. Правил організації ефективного господарського судочинства, затверджених рішенням загальних зборів суддів Північного апеляційного господарського суду № 5 від 29.05.2024, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у судовому засіданні 14.07.2026 за відсутності представників стягувача, боржника та виконавця.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.03.2024 у справі №911/3782/23 позов Білоцерківської міської ради до Преображенського собору Української Православної Церкви було задоволено повністю. 
Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності Преображенського собору Української Православної Церкви на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю під літерою "Г", 1991 року побудови, загальною площею 166 кв.м., що розташована за адресою: вул. Млинова, 10, м. Біла Церква, Київська область, а також припинено право власності на вказаний об`єкт та постановлено закрити відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зобов`язано Преображенський Собор Української Православної Церкви знести самочинне будівництво: об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 1496161332103): нежитлова будівля під літерою "Г", 1991 року побудови, загальною площею 166 кв.м., за адресою: вулиця Млинова (до перейменування Гагаріна), будинок 10, місто Біла Церква, Білоцерківський район, Київська область. 
12.08.2024 року Господарським судом Київської області на виконання рішення суду видано накази.
20.11.2024 Білоцерківська міська рада звернулася до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вказаного наказу суду.
Постановою державного виконавця від 27.11.2024 відкрито виконавче провадження №76651073 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області у справі №911/3782/23.
24.01.2025 державним виконавцем винесено вимогу про забезпечення явки сторін виконавчого провадження 11.02.2025 для проведення перевірки виконання рішення суду щодо знесення самочинного будівництва.
Згідно з актом державного виконавця від 11.02.2025 встановлено, що рішення суду боржником не виконано, а самочинне будівництво не знесено.
15.02.2025 у межах виконавчого провадження №76651073 державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду без поважних причин.
30.04.2025 державним виконавцем повторно винесено вимогу про забезпечення явки сторін виконавчого провадження 20.05.2025 для перевірки виконання судового рішення.
Відповідно до акта державного виконавця від 20.05.2025 встановлено, що рішення суду повторно не виконано, а самочинне будівництво не знесено.
06.04.2026 Білоцерківська міська рада отримала постанову головного державного виконавця Білоцерківського ВДВС Іщенко Л.А. від 30.03.2026 про закінчення виконавчого провадження №76651073. 
У зазначеній постанові державний виконавець вказав, що рішення суду не може бути виконане без участі боржника, боржником рішення не виконано, а до Білоцерківського РУП ГУНП у Київській області направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. На підставі пункту 11 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження було закінчено, а арешти та інші заходи примусового виконання - скасовано.
Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця скаржник зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною та передчасною, оскільки державним виконавцем не було вжито всіх передбачених законом заходів примусового виконання судового рішення.
На думку скаржника, сам факт накладення штрафу на боржника та направлення повідомлення до органу досудового розслідування не свідчить про вичерпність заходів примусового виконання рішення суду та не підтверджує неможливість його виконання.
Білоцерківська міська рада посилається на положення статей 18, 39, 40, 63 Закону України "Про виконавче провадження" та зазначає, що державний виконавець зобов`язаний вживати всіх заходів для своєчасного, повного та ефективного виконання судового рішення.
Скаржник вказує, що у межах виконавчого провадження державним виконавцем не здійснювались заходи щодо залучення підрядних організацій для знесення самочинного будівництва та не наведено жодних обґрунтувань неможливості вжиття таких заходів.
Крім того, скаржник зазначає, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів звернення державного виконавця до суду із заявами про встановлення чи зміну способу та порядку виконання рішення, а також інших дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", спрямованих на забезпечення реального виконання судового рішення.
Білоцерківська міська рада вважає, що державний виконавець дійшов передчасного висновку про неможливість виконання рішення суду без участі боржника, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню, а дії державного виконавця - визнанню неправомірними.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
За приписами частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно зі статтею 326 ГПК судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Як передбачено частиною першою статті 327 ГПК виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").
Частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша цієї статті). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті). 
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції та інших осіб; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункти 5, 6, 15, 16 та 22 частини третьої цієї статті).
Відповідно до пункту частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. (частина перша статті 13 Закону України "Про виконавче провадження").
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлено статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частин першої, другої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. 
Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з частиною третьою статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Отже, відповідно до частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. 
Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (підпункт 8.2 постанови Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №924/315/17).
В обох випадках, про які йдеться в абзацах другому та третьому частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець має звернутись до органу досудового розслідування з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення. 
Однак ухвалити постанову про закінчення виконавчого провадження після такого звернення виконавець може лише у разі невиконання боржником рішення суду, яке не може бути виконане без його участі (абзац третій частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження"). Якщо ж судове рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець після відповідного звернення до правоохоронних органів не закінчує виконавче провадження, а продовжує вживати передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи, спрямовані на примусове виконання такого рішення.
При цьому накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №607/2547/20.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2019 у справі №826/14580/16 підтримав правову позицію, відповідно до якої направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. 
Вирішуючи питання про законність дій державного виконавця, суд має враховувати, що Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усіх передбачених законом заходів у межах встановлених повноважень.
А тому, встановивши, що боржник не виконує судове рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що це рішення суду може бути виконане без участі боржника.
Наведене концептуально узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.09.2020 у справі № 924/315/17, від 14.04.2021 у справі № 641/1933/19 та від 22.12.2021 у справі № 761/26280/17.
Дійсно, рішенням Господарського суду від 19.03.2024 у справі №911/3782/23 обов`язок по знесенню самочинно збудованого об`єкту покладено на відповідача.
В той же час колегія суддів враховує висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 13.02.2018 у справі № 923/182/13-г та від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14, відповідно до змісту яких та обставина, що саме боржник відповідно до судового рішення зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та вчинення перешкод у його виконанні.
Доводи скаржника про те, що ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлений окремий порядок, який передбачає винесення постанови про закінчення виконавчого провадження після внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до кримінальної відповідальності, а інших дій не передбачено, не свідчить, однак, про відсутність у державного виконавця права вчиняти інші виконавчі дії з виконання рішення суду, передбачені Законом.
При цьому Верховний Суд у постанові від 18 червня 2019 року у справі № 826/14580/16 зазначив, що здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою закінчення виконавчого провадження.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, приписами ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено право державного виконавця залучати в установленому порядку експертів, спеціалістів.
А статтею 20 Закону, для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, унормовано винесення виконавцем постанови про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів). Експерт або спеціаліст зобов`язаний надати письмовий висновок з питань, що містяться в постанові, протягом 15 робочих днів з дня ознайомлення з постановою виконавця. Цей строк може бути продовжений до 30 робочих днів за погодженням з виконавцем.
Тобто, Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень. 
В той же час, за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду не лише залишилось невиконаними, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
А тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", з посиланням на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, дії та рішення органу ДВС є такими, що не ґрунтується на вимогах закону.
При цьому колегія суддів враховує, що у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. 
Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
У справі "Глоба проти України" (заява №15729/07, §§ 26, 27) ЄСПЛ зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. 
Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності. Суд також повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. також рішення від 07.06.2005 у справі "Фуклев проти України", заява №71186/01, § 84).
Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. 
Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (постанова Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №19/5009/1481/11).
Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (правові висновки Верховного Суду у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі №916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі №924/315/17).
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення скарги стягувача та скасування постанови головного державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іщенко Людмили Анатоліївни про закінчення виконавчого провадження від 30 березня 2026 року, винесену у межах виконавчого провадження №76651073 від 27 листопада 2024 року.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду Київської області від 04.05.2026 у справі № 911/3782/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 74, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

У Х В А Л И В :
1. Апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Господарського суду Київської області від 04.05.2026 у справі № 911/3782/23 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 04.05.2026 у справі № 911/3782/23 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 911/3782/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повна постанова складено 21.07.2026

Головуючий суддя М.А. Барсук 

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко