ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/3101/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріком Інвест Сервіс" 
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026
та ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.04.2026 
у справі № 922/3101/25
за позовом Харківської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріком Інвест Сервіс" 
про стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.11.2025, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026, позовні вимоги Харківської міської ради задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 930 057, 45 грн за використання земельної ділянки по вул. Виконкомівській, 30 у м. Харкові з кадастровим номером 6310137900:09:002:0014 за період з 28.02.2019 по 28.02.2022. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 28 950,86 грн. В решті позову відмовлено.
20.02.2026 судом видано накази на примусове виконання рішення та постанови.
07.04.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» через систему Електронний суд надійшла скарга на постанову та дії головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Умнікова Ігоря Валерійовича (вх.№8248/26), в якій заявник просив суд:
1. Прийняти скаргу до розгляду та призначити судове засідання з повідомленням учасників.
2. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові ХМУМЮ Умнікова Ігоря Валерійовича від 20.03.2026 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.
3. Визнати протиправними дії головного державного виконавця Умнікова І.В. щодо примусового списання 25.03.2026 з рахунку ТОВ «Ріком Інвест Сервіс коштів у сумі 1 930 057,45 грн у рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.
4. Зобов`язати Холодногірсько-Новобаварський ВДВС у м. Харкові ХМУМЮ (ЄДРПОУ: 41430678) вжити всіх передбачених законодавством заходів для повернення на рахунок ТОВ «Ріком Інвест Сервіс» (протиправно стягнутих коштів у сумі 1 930 057, 45 грн.
5. Стягнути з Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові ХМУМЮ на користь ТОВ «Ріком Інвест Сервіс» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.04.2026 (суддя Присяжнюк О.О.), залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 (колегія суддів у складі: Хачатрян В.С. - головуючий, Россолов В.В., Склярук О.І.), у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» на постанову та дії головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Умнікова Ігоря Валерійовича (вх.№8248/26 від 07.04.2026) відмовлено.
Судами обох інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 19.11.2025 позовні вимоги у даній справі задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1 930 057, 45 грн за використання земельної ділянки по вул. Виконкомівській, 30 у м. Харкові з кадастровим номером 6310137900:09:002:0014 за період з 28.02.2019 по 28.02.2022. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у сумі 28 950,86 грн. В решті позову відмовлено.
20.02.2026 Господарським судом Харківської області видано відповідні накази на примусове виконання рішення та постанови.
19.03.2026 Харківська міська рада (стягувач) звернулась до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.11.2025 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 у справі № 922/3101/25 згідно з наказом від 20.02.2026 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» безпідставно збережених коштів у сумі 1 930 057,45 грн.
20.03.2026 головним державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Умніковим І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 з виконання наказу у справі №922/3101/25 від 20.02.2026 про стягнення з ТОВ «Ріком Інвест Сервіс» на користь Харківської міської ради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1 930 057, 45 грн.
В межах вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Умніковим І.В. винесено постанови:
- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 20.03.2026, якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження 69 грн, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) 102,79 грн, винесення постанови про відкриття виконавчого провадження 125,53 грн, винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження 2,84 грн, винесення постанови про стягнення виконавчого збору 2,84 грн. Загальна сума мінімальних витрат: 303,00 грн;
- про стягнення виконавчого збору від 20.03.2026, якою стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі: 193 005,74 грн;
- про арешт коштів боржника від 20.03.2026, якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/ електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 2 123 366,19 гривня (UAH);
- про арешт майна боржника від 20.03.2026 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 2 123 366,19 гривня (UAH);
- про арешт коштів боржника від 23.03.2026 в АТ «Креді Агріколь Банк», якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/ електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 2 123 366,19 гривня (UAH);
- про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2026.
25.03.2026 з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріком Інвест Сервіс» списано 2 123 366,19 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю «РІКОМ ІНВЕСТ СЕРВІС» (боржник), не погоджуючись з діями головного державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Умнікова І.В. щодо відкриття виконавчого провадження, з посиланням на те, що виконав рішення суду в цій частині добровільно та в повному обсязі 13.02.2026, що підтверджується платіжною інструкцією № 24 від 13.02.2026 на суму 1 930 057,00 грн та платіжною інструкцією № 26 від 13.02.2026 на суму 0,45 грн, вважає, що виконавець зобов`язаний був відмовити у відкритті виконавчого провадження, не виконав обов`язку щодо з`ясування обставин, не здійснивши жодної перевірки, відкрив виконавче провадження, наклав арешт на рахунки та примусово стягнув 1 930 057,45 грн за відсутності боргу в межах провадження, яке не мало бути відкрите, тому ці витрати стягнуті без правової підстави, у зв`язку з чим боржник звернувся до суду зі скаргою.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, розглянувши скаргу боржника відмовив у її задоволенні мотивувавши судове рішення тим, що задоволення заявлених у скарзі на дії та бездіяльність державного виконавця вимог не є ефективним способом захисту. Суд вказав, що за результатом розгляду справи (скарги) не відбудеться поновлення порушеного права скаржника, а матиме лише наслідком установлення юридичних фактів.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та ухвалою місцевого господарських судів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріком Інвест Сервіс" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким скаргу задовольнити. Також повідомляє, що орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу складає 10 000 грн, та просить стягнути їх з Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що визнаючи дії виконавця правомірними по суті з огляду на його необізнаність, суди застосували статтю 26 Закону «Про виконавче провадження» і статтю 343 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду про об`єктивні критерії оцінки правомірності дій виконавця (постанови від 22.02.2021 у справі № 910/6495/18 та від 09.07.2025 у справі № 910/268/23): дії виконавця оцінюються за об`єктивними ознаками - невідповідності закону та порушення прав, а вина чи обізнаність до складу протиправності не входять. Правовідносини подібні за змістовим критерієм: спірним є застосування норм про правомірність дій виконавця (стаття 343 ГПК України, статті 18, 26 Закону «Про виконавче провадження»). Зазначає, що повторне примусове списання коштів за вже виконаним рішенням є втручанням у право скаржника на мирне володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), яке не ґрунтувалося на законі, оскільки борг на момент стягнення був відсутній. Крім цього вказує, що суди застосували висновок Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 13.03.2025 у справі № 910/15184/21 (910/4519/21), правовідносини у якій не є подібними за фактичними обставинами до тих, що склалися у справі № 922/3101/25. За доводами скаржника, у справі № 910/15184/21 боржник лише стверджував про повну сплату, проте державний виконавець, перевіривши платіжні документи, встановив, що з посиланням на рішення сплачено тільки 1 070 780,47 грн, а залишок боргу становив 4 618 384,36 грн, який і був примусово стягнутий; тобто у справі № 910/15184/21 існував реальний спір про розмір фактично сплаченого і виконавець стягнув дійсно наявну заборгованість. У цій справі, навпаки, повне виконання є документально підтвердженим і безспірним: суми, отримувач, код ЄДРПОУ, рахунок IBAN, код бюджетної класифікації 24062200 і період повністю збігаються з реквізитами, визначеними в резолютивній частині рішення і в наказі. Спору про факт сплати немає - має місце повторне стягнення вже погашеного боргу. Тому висновок у справі № 910/15184/21 до спірних правовідносин не застосовний. Водночас, якщо Верховний Суд визнає правовідносини подібними, скаржник просить відступити від висновку у справі № 910/15184/21 у частині кваліфікації скарги на дії виконавця як неефективного способу захисту у подібних ситуаціях. Такий підхід залишає особу, яка добросовісно і повністю виконала рішення, без ефективного засобу юридичного захисту, змушуючи її ініціювати окреме позовне провадження та повторно нести судові витрати, і фактично покладає на неї наслідки помилки органу державної виконавчої служби. Це несумісне зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ефективний засіб правового захисту) та з висновком у справі № 904/3855/21, а також із принципом, згідно з яким ризик будь-якої помилки державного органу покладається на державу, а не на особу (постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 21.01.2025 у справі № 910/299/24 та від 14.01.2025 у справі № 925/1225/20 із посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, пункт 71).
Скаржником умотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено вище.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.07.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 17.08.2026. 
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та ухвалу місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Що підстави касаційного оскарження, визначеної п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За змістом вказаної норми, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19. 
Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень, є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі №914/2614/13, де відзначено: «з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 
1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 
2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 
3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 
4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 
5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Так суди обох інстанцій послались на постанову Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 910/15184/21 (910/4519/21), у якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегатрейдінг" звернулося до суду з позовом про стягнення (враховуючи заяву про зменшення позовних вимог від 02.06.2021) з Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії, акцептованого 05.12.2019, ідентифікатор договору № 1387-01024, у розмірі 7 533 151,43 грн, а також нарахованих на цю заборгованість інфляційних втрат у розмірі 183 707,48 грн та 3 % річних у розмірі 50 161,34 грн.
Після відкриття провадження у цій справі НЕК "Укренерго" частково оплатило заборгованість за поставлену електричну енергію на балансуючому ринку.
21.07.2021 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін, постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2021, про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 1 653 853,86 грн основної заборгованості та часткове задоволення позову; стягнув з НЕК "Укренерго" 5 689 164,83 грн, з яких: 5 360 779,70 грн основної заборгованості, 183 707,48 грн інфляційних втрат, 50 161,34 грн 3 % річних та 94 516,31 грн судового збору; в іншій частині позову відмовив.
30.11.2021 Господарський суд міста Києва видав наказ про примусове виконання рішення від 21.07.2021 у зв`язку з набранням ним 11.11.2021 законної сили. 
10.12.2021 НЕК "Укренерго" оскаржило зазначені вище судові рішення до Верховного Суду, посилаючись на їх неправомірність в частині задоволення вимог щодо стягнення повного розміру інфляційних втрат та 3 % річних.
16.02.2022 Верховний Суд постановою залишив без змін ухвалені у цій справі судові рішення.
27.09.2023 за заявою ТОВ "Мегатрейдінг" від 15.09.2023 державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Молотилова В.В. прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження №72894271 з примусового виконання вказаного вище наказу суду.
02.10.2023 боржник направив на електронну адресу виконавчої служби заяву про закінчення виконавчого провадження з підстав повної та добровільної сплати ним у період з 20.07.2021 по 19.01.2022 боргу та штрафних санкцій в загальному розмірі 5 689 164,83 грн, на підтвердження чого додав платіжні доручення від 20.01.2022.
03.10.2023 державний виконавець ухвалила постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також коштів на рахунках, що будуть відкриті після винесення цієї постанови, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та / або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать божнику - НЕК "Укренерго" у межах суми звернення стягнення в розмірі 5 689 164,83 грн з урахуванням виконавчого збору / основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.
04.10.2023 боржник повторно подав до виконавчої служби заяву про закінчення виконавчого провадження з додатками, зміст якої є аналогічним змісту заяви, направленої на електронну адресу виконавчої служби 02.10.2023.
05.10.2023 державний виконавець звернулася до ліквідатора ТОВ "Мегатрейдінг" з вимогою надати інформацію про сплату НЕК "Укренерго" боргу до відкриття виконавчого провадження, на яку 13.10.2023 отримала відповідь про перерахування боржником 1 070 780,47 грн (за платіжними дорученнями від 15.11.2021 про сплату 183 707,48 грн інфляційних втрат, 50 161,34 грн 3 % річних та 94 516,31 грн судового збору та від 23.11.2021 про часткову сплату основної суми боргу в розмірі 742 395,84 грн).
Перевіривши надані боржником платіжні доручення, державний виконавець встановила, що з посиланням на рішення суду від 21.07.2021 проведено платежі на загальну суму 1 070 780,47 грн за платіжними дорученнями від 15.11.2021 та від 23.11.2021, тому вважала, що залишок суми боргу становив 4 618 384,36 грн (5 689 164,83 грн - 1 070 780,47 грн), в результаті чого 09.10.2023 підготувала платіжну інструкцію на примусове списання з рахунку боржника 5 080 522,80 грн (борг у сумі 4 618 384,36 грн + виконавчий збір) та подала її до банківської установи.
11.10.2023 державний виконавець винесла постанову про зняття арешту з коштів боржника, оскільки на депозитний рахунок виконавчої служби надійшли кошти в розмірі 5 080 522,80 грн, яких було достатньо для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. 
18.10.2023 державний виконавець винесла постанову про закінчення виконавчого провадження № 72894271 з примусового виконання наказу від 30.11.2021 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).
У жовтні 2023 НЕК "Укренерго" звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 03.10.2023 в межах всієї суми виконавчого провадження при наявності доказів її оплати; на бездіяльність державного виконавця, що полягає у: не направленні до банківської установи платіжної інструкції про примусове списання коштів, внаслідок чого залишаються арештованими кошти на всіх рахунках відповідача; не винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження при наявності доказів сплати стягнутих судом коштів до звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження.
На обґрунтування скарги зазначалося, що до звернення ТОВ "Мегатрейдінг" із заявою про відкриття виконавчого провадження НЕК "Укренерго" добровільно виконало рішення суду від 21.07.2021 у цій справі. Дізнавшись про відкриття виконавчого провадження з виконання судового рішення від 21.07.2021, боржник подав державному виконавцю докази добровільного його виконання, як це передбачено частиною четвертою статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", та звернувся із заявою про закінчення виконавчого провадження. Однак державний виконавець надані докази не розглянула, постанову про закінчення виконавчого провадження не винесла, натомість неправомірно наклала арешт на кошти боржника на суму погашеного основного боргу, чим порушила пункти 1, 3, 5, 8 частини першої статті 2, пункт 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження".
22.11.2023 ухвалою Господарського суду міста Києва від, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2024, у задоволенні скарги відмовлено.
Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржені судові рішення, виходив з того, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" однією з засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
За приписами частини першої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 339 ГПК України (у редакції, чинній на момент звернення зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Таким чином, одним з засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби щодо примусового виконання судових рішень.
Отже, зазначеними нормами встановлена можливість звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення. Така скарга є формою звернення за судовим захистом порушених прав (інтересів) сторін та учасників, з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі (пункт 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 921/357/20).
За змістом частини другої статті 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 910/7310/20 зазначила, що передбачений частиною першою статті 74 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" та статтею 339 ГПК України судовий захист прав та законних інтересів, порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.11.2924 у справі № 204/8017/17 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. 
Звернувшись із скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, НЕК "Укренерго" стверджувало, що державний виконавець, незважаючи на надання доказів добровільного виконання рішення суду, не ухвалила постанови про закінчення виконавчого провадження натомість неправомірно наклала арешт на кошти боржника на суму погашеного основного боргу.
НЕК "Укренерго" оскаржило дії державного виконавця з винесення постанови про арешт коштів боржника в межах всієї суми виконавчого провадження при наявності доказів її оплати, а також бездіяльність державного виконавця, що полягала у: не направленні до банківської установи платіжної інструкції про примусове списання коштів, внаслідок чого залишалися арештованими кошти на всіх рахунках відповідача; не винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження при наявності доказів сплати стягнутих судом коштів до звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження.
Як встановили суди попередніх інстанцій, після подання скарги дії та бездіяльність державного виконавця виконавче провадження було закінчене у зв`язку із виконанням рішення суду та зняті відповідні арешти.
Колегія суддів Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визнання у цьому випадку неправомірності дій та бездіяльності державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке наразі закінчене, не поновить порушеного права скаржника, а матиме лише наслідком установлення юридичних фактів.
Водночас встановлення юридичних фактів можливе лише як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог у випадку наявності спору про право цивільне. Це відповідає загальним засадам процесуального права, які зобов`язують суд при вирішенні спору встановити всі обставини, що мають значення для справи, дати їм юридичну оцінку та здійснити оцінку доказів у їх сукупності (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/7631/18).
У ході розгляду скарни заявник наголошував, що також зазначено касаційній скарзі, що з НЕК "Укренерго" у спірному виконавчому провадженні на користь ТОВ "Мегатрейдінг" повторно стягнуто грошову суму, яка раніше вже була добровільно перерахована відповідачем на розрахунковий рахунок цього товариства.
Тобто НЕК "Укренерго" стверджує про безпідставність набуття позивачем грошових коштів, які належать відповідачу. Наведене свідчить про наявність спору про право, що, з урахуванням обставин закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням рішення суду, не може бути вирішене у межах розгляду скарги на дії/бездіяльність державного виконавця, а підлягає вирішенню у позовному провадженню. 
Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погодилася з висновками судів про те, що задоволення заявлених у скарзі на дії та бездіяльність державного виконавця вимог не є ефективним способом захисту у розумінні наведених вище норм та висновків, оскільки навіть задовольнивши таку скаргу суд не здійснить жодного захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин та не відновить порушене право відповідача. Зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні скарги та не вимагає з`ясування інших обставин по суті спору.
Верховний Суд вважає, що правовідносини у справі № 922/3101/25 та № 910/15184/21 (910/4519/21) є подібними, оскільки в обох випадках боржники оскаржували дії та бездіяльність державного виконавця після фактичного закінчення виконавчого провадження (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження») та за наявності тверджень про подвійне (безпідставне) стягнення коштів, а скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постанові від 13.03.2025 у справі № 910/15184/21 (910/4519/21) та застосовані в оскаржених судових рішеннях є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Таким чином, скаржник не обґрунтував наявності об`єктивної необхідності та підстав для відступу від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2025 у справі № 910/15184/21 (910/4519/21). Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального й процесуального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги на дії та бездіяльність державного виконавця у зв`язку з неефективністю обраного способу захисту. Визнання неправомірними дій/бездіяльності виконавця в межах закінченого виконавчого провадження за обставин цієї справи не відновлює порушених майнових прав скаржника, а зводиться лише до встановлення юридичних фактів. Спір щодо повернення безпідставно набутих коштів є спором про право цивільне та підлягає вирішенню в порядку позовної судової процедури, а не в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Відтак зазначена заявником в касаційній скарзі підстава щодо необхідності для відступу від правової позиції Верховного Суду не отримала підтвердження під час касаційного провадження. Оскільки перелік підстав для закриття касаційного провадження, визначений ст. 296 ГПК України, є вичерпним, і в ньому не передбачено можливості закриття касаційного провадження у разі непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так скаржник посилається не неврахування висновків Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду про об`єктивні критерії оцінки правомірності дій виконавця (постанови від 22.02.2021 у справі № 910/6495/18 та від 09.07.2025 у справі № 910/268/23): дії виконавця оцінюються за об`єктивними ознаками - невідповідності закону та порушення прав, а вина чи обізнаність до складу протиправності не входять. 
Водночас у справі № 910/6495/18 Верховним Судом досліджувалося питання оцінки дій виконавця в межах зведеного виконавчого провадження, і Суд зазначив, що відповідно до статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", якою врегульовано особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.
При цьому законодавство не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. 
Верховний Суд наголосив на тому, що саме в таких випадках (оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій) згідно з частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
В свою чергу, у справі № 910/268/23 Верховним Судом досліджувалися питання: чи був строк на подачу скарги на дії державного виконавця поновлений судом за відсутності поважних причин; чи втрутився суд в дискреційні повноваження органів державної виконавчої служби, зобов`язавши відкрити виконавче провадження; чи повинна ухвала про забезпечення позову відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема ч.2 ст.4 Закону "Про виконавче провадження", для виконавчого документу; чи впливає факт залишення цієї ухвали в силі судом апеляційної та касаційної інстанції при оскарженні з інших мотивів на відповідну вимогу; чи вважаються треті особи, щодо корпоративних прав яких судом вжито заходи забезпечення позову внаслідок застосування доктрини "підняття корпоративної завіси" за вимогами Фонду до відповідача (Жеваго К.В.), боржниками відповідно до ухвали як виконавчого документа (статті 3, 4 Закону "Про виконавче провадження", ст.140 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК)) ;
Отже, правовідносини у справі № 922/3101/25 та справах № 910/268/23, № 910/6495/18 не є подібними.
Колегія суддів зауважує, що підстави касаційного оскарження повинні бути логічними (тобто доводи скаржника мають бути безпосередньо спрямовані на спростування саме тих висновків, які суди попередніх інстанцій поклали в основу своїх рішень. Недостатньо просто посилатися на правові норми - необхідно продемонструвати, як неправильне їх застосування чи порушення призвело до помилкового висновку у конкретній справі) та релевантними (при посиланні на правові позиції Верховного Суду, скаржник зобов`язаний довести подібність правовідносин та фактичних обставин у справі, що оскаржується) до висновків судів, яка оскаржуються. 
Саме по собі цитування правових висновків Верховного Суду, без доведення подібності обставин справи та обґрунтування того, як саме ці висновки мали б вплинути на прийняття судами іншого рішення у даній справі, не є належним виконанням вимог процесуального закону щодо обґрунтування касаційної скарги.
Оскільки судова колегія встановила неподібність ключових обставин, посилання скаржника на такі висновки втрачають свою релевантність, а його аргументи, відповідно, - логічний зв`язок із фактичними підставами та висновками судів в оскаржених рішеннях.
Звідси посилання скаржника у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України на відповідну постанову Верховного Суду є необґрунтованими, а тому колегією суддів суду касаційної інстанції відхиляються. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. 
Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom"). 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").
Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі, порушеного на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення в межах підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а також у зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, відповідно до приписів ст. 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріком Інвест Сервіс" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.04.2026 у справі № 922/3101/25, порушене на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, закрити. 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріком Інвест Сервіс" в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, залишити без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.04.2026 у справі № 922/3101/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.