ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
30.06.2026  	Справа №607/5100/26 Провадження №2/607/3786/2026	

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:
головуючої судді Марциновської І.В.,
за участю секретаря судового засідання Борецької Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації,

УСТАНОВИВ:
І. Описова частина

1. Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.02.2022 внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України ворожі війська окупували частину території України, зокрема, місто Маріуполь Донецької області. 
Позивач зазначила, що до початку повномасштабного вторгнення була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом із сім`єю, а саме із: сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невісткою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітнім онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач вказала, що в ніч з 23 на 24 лютого 2022 року вона перебувала разом із членами своєї сім`ї у власній квартирі за вказаною вище адресою. Через початок повномасштабного вторгнення та масованих обстрілів України позивач пережила перший етап тяжкого психологічного стресу, викликаного раптовим усвідомленням реальної та безпосередньої загрози її життю та життю її рідних.
У зв`язку з початком активних бойових дій позивач із родиною змушена була зібрати найнеобхідніші речі та покинути своє місце проживання. На власному автомобілі вони виїхали до селища Світле Покровського району Донецької області, де перебували близько одного місяця в умовах постійної небезпеки, тривоги та невизначеності.
Наприкінці березня 2022 року через загострення бойових дій позивач разом із родиною повторно змінила місце проживання та переїхала до м. Тернополя, де наразі зареєстрована та проживає як внутрішньо переміщена особа.
Позивач також зазначила, що є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . За твердженням позивача, на момент її вимушеного виїзду квартира залишалася неушкодженою. Після початку активних бойових дій у місті Маріуполі із відеоматеріалів, розміщених у мережі Інтернет, їй стало відомо про пошкодження квартири внаслідок артилерійських обстрілів, зокрема були пошкоджені дах, балкон та вхідні двері. Однак у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Маріуполя вона позбавлена можливості отримати документи, які б підтверджували характер та обсяг таких пошкоджень.
Усвідомлення того, що місце, яке протягом багатьох років було домівкою та осередком безпеки для всієї родини, частково зруйновано внаслідок збройної агресії Російської Федерації, стало для позивача черговим тяжким психологічним потрясінням, спричинивши почуття безпорадності, розпачу та глибокого душевного болю.
Позивач вказує, що з того часу її життя докорінно змінилося, а тривалість воєнних дій та неможливість повернутися до рідного міста породжують глибоку зневіру та розчарування. Відсутність відчуття безпеки в завтрашньому дні, постійна тривога за майбутнє сина та малолітнього онука, а також усвідомлення того, що воєнна агресія з боку Російської Федерації проти України триває, завдають позивачу невимовних моральних страждань. Цей емоційний тягар є нестерпним, а заподіяна моральна шкода є невідворотною, оскільки час, втрачене здоров`я та душевний спокій неможливо повернути.
За таких підстав позивач просить стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на її користь, компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 4000000 грн.

2. Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач не скористався наданим ст. 174, 178 ЦПК України правом та відзив із запереченнями проти позову до суду не подав.

3. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі
10.03.2026 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та визначено сторонам строк для подання заяв по суті справи. 
04.05.2026 усною ухвалою без оформлення окремого процесуального документа закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

4. Процедура та позиції сторін
30.06.2026 у судове засідання позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час та місце цього засідання, не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти здійснення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. 
30.06.2026 у судове засідання уповноважений представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення).
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІ. Мотивувальна частина
1.Фактичні обставини, встановлені судом, та докази на їх підтвердження
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою України та народилася у с. Бугас Волноваського району Донецької області. Указане підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117-5000810187 від 07.04.2022 ОСОБА_1 з 07.04.2022 є внутрішньо переміщеною особою та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 43214755 від 03.09.2015 квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

2. Норми права, які застосував суд
Частина 1 ст. 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

3. Оцінка доказів та мотиви, з яких виходить суд
Загальновідомим є факт, що 24.02.2022 Російська Федерація розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України, яке є актом збройної агресії, що неодноразово отримало міжнародно-правову оцінку та підтверджене актами Генеральної Асамблеї ООН, Верховної Ради України, а також усталеною практикою Верховного Суду.
02.03.2022 збройну агресію Російської Федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від Російської Федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (п. 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 12.10.2022 у справі № 463/14366/21, від 18.12.2024 у справі № 686/29638/23.
Отже, протиправність поведінки відповідача та його вина як держави-агресора сумнівів не викликають і додаткового доказування у цій справі не потребують.
Разом із тим сам по собі факт збройної агресії не означає автоматичного виникнення у кожної особи права на компенсацію моральної шкоди у заявленому розмірі. 
За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 та від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Верховний Суд сформував висновок щодо обмеження судового імунітету Російської Федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, відповідно до якого для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну у міжнародному праві кодифікованою підставою є «деліктний виняток» (англ, «tort exception»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/ бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/ бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою (постанови Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19, від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц).
Російська Федерація, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (пункти 1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі, договори, укладені між Україною та Російською Федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є відповідно до прийнятих Україною нормативних актів державою агресором, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Суд встановив, що позивач до початку повномасштабного вторгнення була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Із перших днів повномасштабного вторгнення позивач та її родина опинилися у зоні активних бойових дій, змушені були терміново зібрати найнеобхідніші речі та покинути своє місце проживання, де позивач близько одного місяця перебувала в умовах постійної небезпеки, тривоги та невизначеності.
Суд вважає встановленими протиправність поведінки відповідача та його вину як держави-агресора, оскільки ці обставини випливають із загальновідомого факту повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, підтвердженого актами міжнародного права, законодавством України та усталеною практикою Верховного Суду.
Суд дійшов висновку, що між протиправними діями Російської Федерації та доведеними у справі негативними немайновими наслідками, яких зазнала позивач, існує причинний зв`язок.
Наявність моральної шкоди, завданої позивачеві, підтверджується об`єктивними обставинами вимушеного переміщення, позбавленням можливості користуватись власним житлом, майном та зміною звичного способу життя. 
Суд також враховує, що завдані позивачу страждання не є короткочасними чи такими, що припинилися. Навпаки, вони продовжують існувати й надалі, оскільки позивач позбавлена можливості користуватися належною їй квартирою, змушена адаптовуватися до нового місця проживання, переживати наслідки порушення звичного способу життя. Таким чином, моральна шкода має тривалий, а в окремих аспектах незворотний характер.
Водночас суд зазначає, що під час визначення суми компенсації моральної шкоди суд у кожній конкретній справі враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності і справедливості.
Суд погоджується з тим, що заявлений позивачем розмір компенсації обумовлений суб`єктивною оцінкою глибини перенесених нею моральних страждань. Разом із тим визначення розміру компенсації належить до дискреційних повноважень суду та здійснюється з урахуванням лише тих обставин, які встановлені належними та допустимими доказами.
Беззаперечно встановлено, що позивач зазнала істотних душевних страждань унаслідок вимушеного залишення місця постійного проживання, зміни звичного способу життя, перебування у стані небезпеки, вимушеного переміщення та невизначеності щодо майбутнього. Сукупність зазначених обставин є достатньою для висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди.
Разом з тим відповідно до принципу змагальності цивільного процесу саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ст. 12, 81 ЦПК України).
Так, позивач посилалася на пошкодження належної їй квартири внаслідок обстрілів, однак належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду не надала. 
Суд бере до уваги пояснення позивача про неможливість отримання акта обстеження у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Маріуполя, однак зазначене саме по собі не підтверджує факт та обсяг пошкодження нерухомого майна. Надані пояснення ґрунтуються виключно на інформації, отриманій із мережі Інтернет та соціальних мереж, яка не дає можливості суду достовірно встановити характер, обсяг та ступінь пошкодження саме квартири позивача та не може вважатися належними та допустимими доказами у розумінні ст. 76–79 ЦПК України. За відсутності належних та допустимих доказів суд не вправі вважати доведеними факти, які мають істотне значення для визначення обсягу відповідальності відповідача.
Суд також бере до уваги, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до компетентних органів із заявою про внесення відомостей щодо належної їй квартири до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.
Аналогічно матеріали справи не містять доказів звернення позивача до правоохоронних органів України із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо пошкодження чи знищення належного їй нерухомого майна або документів, які б свідчили про визнання її потерпілою у відповідному кримінальному провадженні.
При цьому у позовній заяві позивач одночасно зазначила, що була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також, що проживала у належній їй квартирі у м. Маріуполі, що свідчить про неузгодженість та суперечливість наведених позивачем обставин. 
Зазначене не впливає на встановлений судом факт вимушеного внутрішнього переміщення позивача, однак не дає суду підстав вважати доведеними обставини проживання саме у квартирі, розташованій у місті Маріуполі.
Саме тому суд не може покласти в основу визначення розміру компенсації ті обставини, які пов`язані із втратою єдиного житла чи вимушеним залишенням саме квартири у місті Маріуполі, оскільки такі факти належними доказами не підтверджені.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації позивач зазнала тілесних ушкоджень, істотного погіршення стану здоров`я, потребувала психологічної чи психіатричної допомоги, втратила працездатність або зазнала інших виняткових негативних наслідків, які б свідчили про особливу інтенсивність моральних страждань.
Також позивачем не наведено та не підтверджено доказами істотного порушення її професійної діяльності, втрати особливих соціальних зв`язків, громадської діяльності чи інших індивідуальних життєвих обставин, які могли б свідчити про наявність виняткових наслідків саме для неї та обґрунтовувати компенсацію у заявленому розмірі.
Суд враховує, що пережиті позивачем моральні страждання є наслідком широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та мають тривалий характер, однак визначення розміру грошової компенсації не може здійснюватися виключно виходячи із суб`єктивної оцінки потерпілої особи. Розмір компенсації повинен відповідати принципам пропорційності, співмірності та забезпечувати справедливу сатисфакцію, а не призводити до безпідставного збагачення.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 29.04.2026 у справі № 755/296/25, у якій зазначено, що грошова компенсація моральної шкоди є лише еквівалентом перенесених страждань, а її розмір повинен забезпечувати справедливу сатисфакцію потерпілій особі з урахуванням усіх встановлених судом обставин конкретної справи.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України позивач зазнала моральної шкоди, яка проявилася у вимушеному залишенні місця проживання, втраті відчуття безпеки, порушенні звичного способу життя, тривалому перебуванні у стані психологічної напруги, необхідності адаптації до нового місця проживання та постійній невизначеності щодо можливості повернення до свого дому.
При визначенні розміру компенсації суд враховує характер допущеного порушення, його триваючий характер, глибину душевних страждань позивача, вимушене внутрішнє переміщення, порушення звичних життєвих зв`язків, тривалість негативних наслідків та необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

ІІІ. Висновки суду щодо заявлених вимог
Ураховуючи наведене, оцінюючи всі встановлені обставини у їх сукупності, характер та тривалість моральних страждань позивача, вимоги розумності, виваженості, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права є стягнення з Російської Федерації на користь позивача компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 500000 грн, що відповідає обсягу доведених у справі негативних немайнових наслідків.
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

IV. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Так, виходячи з предмету та ціни позову, яка становить 4000000 грн, за розгляд даної справи необхідно сплатити судовий збір у максимальному розмірі, визначеному законодавцем у сумі 13312 грн, (4000000 грн х 1% х 0,8 = 13312 грн).
Ураховуючи, що даний позов задоволено частково на 12,50% від заявленої суми, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 12,50% судового збору у сумі 1664 грн, а 87,50% судового збору у сумі 11648 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 282-284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, задовольнити частково.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.
У іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у сумі 1664 (одна тисяча шістсот шістдесят чотири) гривні.
Судовий збір у сумі 11648 (одинадцять тисяч шістсот сорок вісім) гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, місцезнаходження: вул. Житня, буд. 14, м. Москва, Російська Федерація; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України відсутній.

Суддя    	І. В. Марциновська 	

Повне судове рішення складено 10.07.2026.