УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/781/25 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І. 
Категорія 69 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи у м. Житомирі цивільну справу № 275/781/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Трубіциної-Дивак Тетяни Володимирівни,

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І. у селищі Брусилів,

встановив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Брусилівського районного суду Житомирської області із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позов мотивовано тим, що сторони у справі 07.02.2015 зареєстрували шлюб, від шлюбу неповнолітніх дітей не має. Більше ніж п`ять років позивач не знаходить спільної мови з відповідачкою, яка регулярно провокує конфлікти, відмовляє в допомозі в спільному побуті, ображає його, постійно створює напружену обстановку, що значно впливає на його фізичний та моральний стан; у них відсутні спільні інтереси, різні погляди на життя, давно втратили взаєморозуміння, яке були на момент укладення шлюбу. Примирення між ними неможливе, а подальше збереження шлюбу та проживання однією сім`єю буде суперечити його інтересам. З урахуванням наведеного просив позов задовольнити.
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2026 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 07 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №124 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Трубіцину-Дивак Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та ухваленим із порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, суд допустив надмірний формалізм, не дослідив належним чином фактичні взаємини сторін, дійсні причини звернення до суду та передчасно дійшов висновку про остаточний розпад сім`ї.
Зазначає, що суд безпідставно не надав належної правової оцінки медичним документам позивача, які підтверджують його перебування на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з діагнозом F06.8. 
Вважає, що такий психічний розлад впливає на здатність позивача адекватно сприймати дійсність, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що проявляється у нестабільному психоемоційному стані та безпідставних звинуваченнях відповідачки у крадіжках і отруєнні.
Крім того, стверджує, що суд не оцінив докази, які підтверджують продовження сімейних відносин, спільне проживання та ведення спільного господарства сторонами з 2020 року в с. Соловіївка, а саме довідку старости Брусилівської селищної ради № 44 від 24 березня 2026 року та письмові пояснення сусідів, які позитивно характеризують відповідачку як врівноважену, дбайливу господиню, що піклується про чоловіка та контролює його лікування.
Також вказує, що суд першої інстанції порушив вимоги статті 112 Сімейного кодексу України щодо сприяння збереженню сім`ї, оскільки, обмежившись наданням строку для примирення, не врахував її заперечення проти розірвання шлюбу, бажання доглядати за хворим чоловіком за відсутності інших близьких осіб, а також вік сторін і умови воєнного стану.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував питання щодо наявності у сторін іншого спільного майна. На думку апелянта, суд ухвалив рішення без всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи, не встановив дійсних причин конфлікту між сторонами, не перевірив психічний стан позивача та його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що має істотне значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про розпад сім`ї.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав учасникам строк для подання відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який 07 лютого 2015 року, зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №124 (а.с.5).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені та спільне проживання та збереження сім`ї є неможливими.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
За змістом ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.
Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.
Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Згідно з положеннями ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.
За приписами ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Приписами ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши наявні у справі докази та обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя є таким, що суперечить його інтересам відповідно до положень ст.24 СК України.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, про що вказав під час розгляду справи в суді першої інстанції, відмова у розірванні шлюбу буде примушуванням до перебування у шлюбі та продовження шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Доводи відповідачки про те, що місцевий суд не вжив заходів щодо примирення сторін, є неспроможними, з огляду на таке.
Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
У постанові Верховного Суду від 26.11.2018 у справі № 761/33261/16-ц зроблено висновок щодо застосування статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Крім того, судом першої інстанції ухвалою від 15.10.2025 було сторонам строк для примирення тривалістю три місяці. Проте, сторони не примирилися.
Щодо доводів відповідача про те, що позивач має психічний розлад, який прямо впливає на його здатність адекватно сприймати дійсність, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Колегія зазначає, що за змістом статті 30 ЦК України та статті 47 ЦПК України фізична особа вважається такою, що має цивільну процесуальну дієздатність, доки інше не встановлено судовим рішенням. 
Верховний Суд у постанові від 05.09.2024 у справі № 362/3766/23 зазначив, що якщо особа не страждає тяжким психічним розладом, її волевиявлення вважається вільним.
Наявність медичної документації про перебування позивача на обліку у лікаря-психіатра, за відсутності рішення суду про визнання його недієздатним або обмежено дієздатним не є підставою для неврахування його волевиявлення щодо розірвання шлюбу. Суд першої інстанції безпосередньо з`ясував позицію позивача та дійшов висновку про наявність у нього стійкого наміру припинити шлюбні відносини.
Поміж тим, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки вважає, що сімейні відносини ще можна зберегти, суд апеляційної інстанції не вважає достатньою правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивач зазначає, що між сторонами фактично припинилися шлюбні відносини.
Колегія суддів вважає, що примирення і подальше подружнє життя сторін є неможливими, оскільки сім`я фактично розпалася і подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який не бажає перебувати в шлюбі з відповідачкою, тобто відсутня його вільна згода на подальше збереження шлюбу, а відтак наявні підстави для розірвання шлюбу.
До апеляційної скарги представником відповідача долучено додатки, які не були подані до суду першої інстанції (а.с.116-124).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, будучи належним чином обізнаним про характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, під час розгляду справи судом першої інстанції не подавав зазначені докази, не заявляв клопотання про витребування відповідних доказів та не навів об`єктивних причин неможливості вчинення таких процесуальних дій, а також не навів жодних обставин, які б перешкоджали реалізації такого процесуального права.
У постанові від 12 січня 2023 року у справі №9901/278/21 Верховний Суд зауважив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.
Суд апеляційної інстанції виходить із того, що реалізація стороною процесуальних прав не може зводитися до поетапного подання доказів залежно від результату розгляду справи судом першої інстанції, оскільки такий підхід суперечить принципам правової визначеності, процесуальної економії та змагальності сторін.
Неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку щодо подання повної та належної доказової бази під час розгляду справи судом першої інстанції не може бути усунуте шляхом подання нових доказів виключно на стадії апеляційного перегляду без доведення об`єктивної неможливості їх подання раніше.
Подання нових доказів лише на стадії апеляційного перегляду фактично спрямоване на усунення недоліків доказової бази сторони після ухвалення рішення судом першої інстанції, що суперечить положенням частини третьої статті 367 ЦПК України та принципу процесуальної економії.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що більшість документів, на які посилається апелянт, складені після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, а тому не могли бути предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції. 
За таких обставин підстав для прийняття зазначених доказів судом апеляційної інстанції не вбачається.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин і застосував норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи про розірвання шлюбу (пункт 4 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 258, 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Трубіциної-Дивак Тетяни Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий  В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич