ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" червня 2026 р. Справа № 910/15016/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Корсака В.А. 
Євсікова О.О. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” 
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026
у справі № 910/15016/25 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Мостової Наталії Володимирівни 
до Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
Фізична особа-підприємець Мостова Наталія Володимирівна (далі – позивач; ФОП Мостова Н.В.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” (надалі – відповідач; ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА”; Товариство; апелянт; скаржник) про стягнення 670 512,05 грн., у тому числі: 462 050,00 грн. - основного боргу; 140 594,93 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами; 62 252,65 грн. – пені та 5 614,47 грн. - інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за договорами-заявками про надання транспортно-експедиційних послуг, зокрема: № 325-003667 від 20.05.2025, № 325-003782 від 23.05.2025, № 325-004390 від 16.06.2025, № 325-005067 від 08.07.2025 відповідач в обумовлений строк не здійснив у повному обсязі та у визначені строки оплату наданих послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 75 000,00 грн. закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору. В іншій частині позов задоволено. Стягнуто з ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” на користь Фізичної особи-підприємця Мостової Н.В. 387 050 (триста вісімдесят сім тисяч п`ятдесят) грн. - основного боргу; 140 594 (сто сорок тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 93 коп. - проценти за користування чужими грошовими коштами; 62 252 (шістдесят дві тисячі двісті п`ятдесят дві) грн. 65 коп. – пені, 5 614 (п`ять тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 47 коп. - інфляційних втрат та 7 146 (сім тисяч сто сорок шість) грн. 14 коп. - витрат по сплаті судового збору.
Як зазначено місцевим господарським судом, після відкриття провадження у справі, відповідач у грудні 2025 року виконав зобов`язання зі сплати основного боргу у розмірі 75 000,00 грн., тому провадження у справі, в частині стягнення основного боргу в розмірі 75 000,00 грн. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, підлягає закриттю.
Крім того, за висновками суду І-ої інстанції, оскільки строк виконання зобов`язання з оплати транспортно-експедиційних послуг настав, доказів сплати вартості послуг у повному обсязі за договорами на суму 387 050,00 грн. матеріали справи не містять та суду не надано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 387 050,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Також судом першої інстанції, на підставі ст. 625 ЦК України та п. 9 договорів-заявок, стягнуто з відповідача на користь позивача 140 594 (сто сорок тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 93 коп. – процентів за користування чужими грошовими коштами, 62 252 (шістдесят дві тисячі двісті п`ятдесят дві) грн. 65 коп. – пені та 5 614 (п`ять тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 47 коп. - інфляційних втрат.
Окремо місцевий господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, враховуючи, що договори про надання транспортно-експедиційних послуг укладено після введення воєнного стану, вказав про відсутність правових підстав для зменшення пені.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києві від 09.02.2026 в частині стягнення 140 594 грн. 93 коп. – процентів за користування чужими грошовими коштами; 62 252 грн 65 коп. - пені та в цій частині прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” на користь ФОП Мостової Н.В. 10 000,00 грн пені., а в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення у відповідній частині місцевим господарським судом надано невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для справи.
Апелянт зазначає, що оскільки відсутні підстави для одночасного нараховування процентів за користування коштами за кожен день і пені, вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 140 594,93 грн. нарахованих відсотків за користування чужими грошовими коштами є неправомірними. При цьому, відповідач посилається на практику Верховного Суду в побідних правових питаннях. 
Окрім цього скаржник, посилаючись на військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, беручи до уваги лист від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України про відповідні форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), з огляду на зміни фінансового стану Товариства через: збільшення цін на паливно-мастильні матеріали; підвищення вартості сировини, яку Товариство використовує для продажу; збільшення витрат на логістику; періодичної зупинки здійснення господарської діяльності, зважаючи на загальні засади цивільного законодавства – справедливість, добросовісність, розумність, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення грошового зобов`язання, враховуючи, що обсяг відповідальності є нерозумним зважаючи на його непропорційність наслідкам правопорушення, він (обсяг відповідальності) є несправедливим щодо боржника (тобто цей тягар є невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним) та недопущення невиправданого збагачення позивача за рахунок стягнення з відповідача занадто великих штрафних санкцій, - зазначає про можливість просити апеляційний господарський суд зменшити розмір заявленої до стягнення позивачем пені до 10 000 грн.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026, апеляційна скарга у справі №910/15016/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі № 910/15016/25. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі № 910/15016/25 призначено на 25.05.2026.
На адресу апеляційного господарського суду від ФОП Мостова Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Згідно тверджень ФОП Мостова Н.В., нараховані пеня та проценти за користування чужими грошовими коштами здійснені відповідно до умов укладених договорів, відповідають умовам чинного законодавства та судовій практиці. Окремо позивач наголошує, що відповідачем не аргументовано наявність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення сум, визначених та погоджених сторонами у договорах-заявках, а також не спростовано встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Також до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшла заява, в якій останній проінформував, що ним було здійснено часткове погашення основної суми заборгованості у розмірі 80 428,00 грн. та просить врахувати це при прийнятті рішення по апеляційній скарзі.
У судовому засіданні 25.05.2026 оголошено перерву до 29.06.2026. 
Представник апелянта в судовому засіданні 29.06.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. 
В судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, між Фізичною особою-підприємцем Мостовою Н.В. (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” (замовник) укладено наступні договори-заявки: № 325-003667 від 20 травня 2025 року, № 325-003782 від 23 травня 2025 року, № 325-004390 від 16 червня 2025 року, № 325-005067 від 08 липня 2025 року про надання транспортно-експедиційних послуг (скорочено – Договори-заявки).
За умовами Договору-Заявки № 325-003667 від 20 травня 2025 року позивач зобов`язався за маршрутом Lexa-Keramika, Hauplstrafе 73, 56235 Ransbach-Baumbach - м. Київ, Васильківська, 28 та здійснити перевезення вантажу вагою 22.500 тонн. Вартість перевезення склала 126 512,00 грн.
Оплата по даній заявці здійснюється на протязі до вивантаження. Документи, які “Експедитор” надсилає на адресу “Замовника” після закінчення перевезення: ТТН (CMR) з відміткою вантажоодержувача, два примірника акта виконаних робіт, рахунок.
Згідно Договору-Заявки № 325-003782 від 23 травня 2025 року позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги за маршрутом Agroh Buchlul Solar Ceramics GmbH Buchlal 1 DE-92521 Schwarzenfeld / Germany - м. Київ, Васильківська, 28 та здійснити перевезення вантажу вагою 7,000 тонн. Вартість перевезення склала 80 428,00 грн.
Оплата по даній заявці здійснюється на протязі до вивантаження. Документи, які “Експедитор” надсилає на адресу “Замовника” після закінчення перевезення: ТТН (CMR) з відміткою вантажоодержувача, два примірника акта виконаних робіт, рахунок.
За умовами Договору-Заявки № 325-004390 від 16 червня 2025 року позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги за маршрутом COBEFA, nteweversstrat - м. Київ, Васильківська, 28 та здійснити перевезення вантажу вагою 22,000 тонн. 
Оплата по даній заявці здійснюється на протязі до вивантаження. Документи, які “Експедитор” надсилає на адресу “Замовника” після закінчення перевезення: ТТН (CMR) з відміткою вантажоодержувача, два примірника акта виконаних робіт, рахунок.
Відповідно до Договору-Заявки № 325-005067 від 08 липня 2025 року позивач зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги за маршрутом Ceramiche MIRAGE Via Bohegone, 89 41026 Pcivullo Nel Frignano (MO) Italy - м. Київ, Васильківська, 28 та здійснити перевезення вантажу вагою 23,000 тонн. 
Оплата по даній заявці здійснюється на протязі до вивантаження. Документи, які “Експедитор” надсилає на адресу “Замовника” після закінчення перевезення: ТТН (CMR) з відміткою вантажоодержувача, два примірника акта виконаних робіт, рахунок.
Правовідносини, що склались між сторонами підтверджуються наявними у матеріалах справи заявками, CMR, Актами надання послуг № 325-003667 від 26 травня 2025 року на суму 126 512,00 грн., № 325-003782 від 04 червня 2025 року на суму 80428,00 грн., № 325-004390 від 23 червня 2025 року на суму 127 775,00 грн., № 325-005067 від 16 липня 2025 року на суму 127 335,00 грн.
Спір у справі виник в зв`язку з тим, що відповідачем, в порушення умов Договорів-заявок, не було сплачено вартість наданих транспортно-експедиційних послуг, в зв`язку з чим у відповідача на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом виникла заборгованість у розмірі 462 050,00 грн., що і слугувало підставою для звернення до господарського суду.
Через систему “Електронний суд” до суду першої інстанції відповідач подав письмовий відзив, в якому проти позову заперечував зазначивши, що сума боргу становить: 387 050,00 грн., оскільки після звернення позивача до суду з позовом заборгованість ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” частково сплачена.
У письмовому відзиві відповідач просив: закрити провадження в частині стягнення з відповідача на користь позивача 75 000,00 грн. у зв`язку з відсутністю предмету спору; відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 140 594,93 грн. нарахованих відсотків за користування чужими грошовими коштами; зменшити розмір заявленої до стягнення позивачем пені до 10 000 грн.
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Згідно ст. 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Транспортно-експедиторська послуга - це робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.
За приписами ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.
Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи, після відкриття провадження у справі, відповідач у грудні 2025 року виконав зобов`язання зі сплати основного боргу у розмірі 75 000,00 грн., що підтверджується платіжними інструкціями № 2309 від 09.12.2025 на суму 45 000,00 грн. (ОПЛАТА ЗА ТРАНСПОРТНI ПОСЛУГИ ЗГ. Р/Ф № 325-003667 ВIД 22.05.2025Р БЕЗ ПДВ) та №2344 від 22.12.2025 на суму 30 000,00 грн. (ОПЛАТА ЗА ТРАНСПОРТНI ПОСЛУГИ ЗГ. Р/Ф № 325-003667 ВIД 22.05.2025Р. БЕЗ ПДВ).
Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження в справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.
У зв`язку з наведеними обставинами, наявними були підстави для закриття провадження у справі, в частині стягнення основного боргу в розмірі 75 000,00 грн. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
Зазначені висновки суду першої інстанції, як вважає колегія суддів, є правильними. 
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Так, враховуючи, що строк виконання зобов`язання з оплати транспортно-експедиційних послуг настав, доказів сплати вартості послуг у повному обсязі за Договорами-заявками на суму 387 050,00 грн. матеріали справи не містять та до суду першої інстанції не надано, колегія суддів вважає вмотивованими висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 387 050,00 грн. 
Крім того, позивач у позові просив стягнути з відповідача 5 614,47 грн. інфляційних втрат. 
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за користування чужими грошовими коштами до повного виконання грошового зобов`язання.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а інфляційні нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок втрат від інфляції, що склав – 5 614,47 грн., апеляційний господарський суд вважає його арифметично вірним, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права.
Поряд із цим, позивач у позові просив стягнути з відповідача 140 594,93 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами та 62 252,65 грн.
Так, оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 140 594,93 грн. - процентів за користування чужими грошовими коштами та 62 252,65 грн., що і є предметом цього апеляційного оскарження.
Судова колегія зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
За п. 9 Договорів-заявок за несвоєчасну оплату наданих послуг “Замовник” сплачує “Експедитору” пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня за кожний день затримки оплати. “Замовник” за користування грошовими коштами “Експедитора” додатково оплачує 0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення.
Таким чином, сторонами договору, поряд з істотними умовами про предмет, ціну та строк його дії, погоджено та досягнуто, в силу ст.ст. 628, 638 ЦК України, згоди щодо відповідних істотних умов про окремі особливості відповідальності сторін, зокрема відповідальності за несвоєчасну оплату наданих послуг у вигляді сплати пені, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня за кожний день затримки оплати, а також додаткової сплати 0,2% від простроченої суми за користування грошовими коштами за кожен день прострочення. Як наслідок, укладено договір відповідно до норм Цивільного кодексу України та чинного на той час Господарського кодексу України (норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність на підставі Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-IX від 09.01.2025, який 28.08.2025 введено в дію).
Також колегія суддів звертає увагу, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, відступила від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 (на вказану постанову посилається апелянт), саме щодо способу обчислення процентів та права сторін на визначення саме розміру процентів.
У відповідній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, наголосила, що положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер зобов`язання. 
За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.
За позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та процентами, передбаченими частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім того Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зауважив, що правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати.
Передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.
Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину.
Аналогічний висновок викладено також у постановах Верховного Суду: від 29.05.2024 у справі № 911/2347/22, від 11.09.2024 у справі № 910/13575/23, від 08.04.2026 в cправі № 910/2097/25.
Зазначені висновки відповідають висновку Верховного Суду, викладеному у пункті 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18. 
Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем умов Договорів-заявок в частині оплати послуг, перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені та відсотків за користування грошовими коштами, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права.
З наведеного, судова колегія висновується про правильність висновків місцевого господарського суду в зазначених межах.
У свою чергу, враховуючи вищезазначене, колегією суддів відхиляються, як невмотивовані доводи апелянта про відсутність підстав для одночасного нараховування процентів за користування коштами та пені. 
Стосовно доводів апелянта про наявність підстав для зменшення розміру суми пені до 10 000 грн., колегія суддів акцентує увагу на такому. 
По-перше, щодо загальних посилань відповідача на воєнний стан.
У своєму листі № 12/07 від 12.07.2023 Товариство посилалось на лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 щодо форс-мажорних обставин. 
З інформації, викладеної у листі ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (адреса посилання: https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda9382669631.pdf), вбачається, що: «Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14№ Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)».
Відповідно до частини 1 статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України та статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
У статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5) (нова редакція), Торгово-промислова палата України відповідно до статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
Колегія суддів зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретно щодо правовідносин між позивачем та відповідачем в частині виконання останнім договірних зобов`язань згідно Договорів-заявок. 
Також колегією суддів враховується, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, послуги були надані позивачем після початку повномаштабного вторгнення рф в Україну. 
За вказаного, колегією суддів визнаються необґрунтованими твердження скаржника в цій частині.
По-друге, відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вже зазначалось, в силу п. 9 Договорів-заявок за несвоєчасну оплату наданих послуг “Замовник” сплачує “Експедитору” пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня за кожний день затримки оплати.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 463/13099/21, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, у постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Добросовісність - це відповідність дій учасників правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/ використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).
Керуючись таким критерієм як "добросовісність", який належать до фундаментальних засад цивільного права (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), суд не може тлумачити або застосовувати його формально. Добросовісність має оцінюватися з урахуванням усіх обставин справи, відповідно до вимог ст. 86 ГПК України.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності в цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Застосовані у статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 910/15705/21, від 01 лютого 2023 року в справі № 914/3203/21, від 22 травня 2024 року в справі № 911/95/20, від 18 грудня 2024 в справі № 921/320/24). При цьому розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена права компенсації своїх майнових втрат; такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків; такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема в постановах: від 05 вересня 2023 року в справі № 907/583/22, від 28 листопада 2023 року в справі № 916/1504/22, від 03 грудня 2024 року в справі № 904/872/24, від 03 грудня 2024 року в справі № 909/321/24.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 28.11.2023 у справі 916/1504/22 - зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагента на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року в справі № 911/2269/22 зазначив, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статей 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Тотожні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 15.01.2026 у cправі № 910/9629/23, від 27.01.2026 у cправі № 925/47/25, від 29.01.2026 у cправі № 910/6337/23.
Отже, судова колегія враховує, що висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідач посилався на обставини, аналогічні тим, що викладені у апеляційній скарзі.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що закон не передбачає вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.
Неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.
Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Відповідно, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.
У той же час, нормами законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 922/3613/18, від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 15.01.2026 у справі № 910/9629/23, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені й штрафу та розмір, до якого вони підлягають зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Також судова колегія акцентує, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (стаття 617 Цивільного кодексу України).
Таким чином, невиконання зобов`язань контрагентом відповідача не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання ним зобов`язань за договором. 
За наведеного, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договорів-заявок, з урахуванням того, що питання наявності або відсутності у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, вирішується судом на власний розсуд, беручи до уваги визначену та погоджену сторонами Договорами-заявками відповідальність замовника, судовою колегією критично оцінюються аргументи апелянта про наявність підстав для зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення суми пені до 10 000 грн. 
Аналогічних правомірних висновків про відсутність підстав для зменшення розміру пені дійшов й суд першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про безпідставну відмову суду 1-ої інстанції щодо зменшення розміру штрафних санкцій.
В частині поданої відповідачем заяви, в якій останній проінформував, що ним було здійснено часткове погашення основної суми заборгованості у розмірі 80 428,00 грн., колегією суддів зазначається таке.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 916/3006/23 розглянув питання застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, зокрема: 1) чи підлягає закриттю провадження у справі на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у разі, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі; 2) чи підлягає скасуванню законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції по суті спору лише з підстав відсутності предмета спору, якщо предмет припинив існування після ухвалення цього рішення.
У постанові від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23 Верховний Суд виснував, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 січня 2026 року в cправі № 904/2614/23.
Тому, сплачені на стадії апеляційного розгляду відповідачем 80 428,00 грн., як часткове погашення основної суми заборгованості не є підставою для скасування/зміни оскаржуваного рішення в частині основного боргу.
Крім цього, судова колегія враховує, що в частині закриття провадження у справі, стягнення основного боргу та інфляційних втрат оскаржуване рішення апелянтом не оскаржується, а відтак правова оцінка такого по суті колегією суддів в межах цього апеляційного розгляду не здійснюється. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення у відповідній частині місцевим господарським судом надано невірну юридичну оцінку обставинам, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі № 910/15016/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційні скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (ТОВ “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА”).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, - 

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА” на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі № 910/15016/25 – залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 у справі № 910/15016/25 – залишити без змін. 
3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю “ВІП КЛІНКЕР УКРАЇНА”.
4. Справу повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 14.07.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков