ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року
м. Київ

справа № 345/5838/25
провадження № 61-3489св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року у складі судді Онушканича В. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Баркова В. М., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2025 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути солідарно із останніх на свою користь заборгованість у розмірі 1 282,84 грн, яка складається із: 965,58 грн - заборгованість за житлово-комунальні послуги за період із липня 2019 року до квітня 2021 року; 245,44 грн - інфляційні втрати; 71,82 грн - три проценти річних, а також судові витрати у розмірі 7 968,96 грн.

Короткий зміст судових рішень 

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2025 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року прийнято відмову ФОП ОСОБА_1 від позову.
Провадження у справіза позовом ФОП ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 242,24 грн судового збору та 500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 242,24 грн судового збору та 500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Повернуто з державного бюджету ФОП ОСОБА_1 сплачений ним згідно з платіжною інструкцією акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») від 14 жовтня 2025 року № 414 судовий збір у розмірі 484,48 грн.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відмова позивача від позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому її необхідно прийняти, а провадження у справі закрити на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України (позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у частині судового збору, районний суд урахував, що позивач відмовився від позову, а відповідачі до початку розгляду справи по суті фактично визнали позовні вимоги, а тому: 1) 50 відсотків суми судового збору, сплаченого при поданні позову (484,48 грн) необхідно повернути позивачу з державного бюджету; 2) решту суми судового збору - стягнути у рівних частинах із відповідачів на користь позивача (по 242,24 грн із кожного з них).
Районний суд указав про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів судових витрат відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України, відповідно до якої уразі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем  не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. У вказаній справі позивач не підтримує заявлені вимоги саме внаслідок їх задоволення відповідачами після пред`явлення позову.
Оцінивши складність справи, обсяг виконаних робіт (наданих послуг), ціну позову, незначний обсяг юридичної та технічної роботи, необхідної для підготовки справи до розгляду, реальний час, витрачений на надання правничої допомоги, а також з урахуванням того, що справа розглядалася в порядку письмового провадження без виклику сторін, а відповідачі сплатили суму боргу одразу після відкриття провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5 256,57 грн та їх невідповідність критеріям реальності й розумності. Тому районний суд зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 1 000,00 грн та стягнув із кожного з відповідачів на користь позивача по 500,00 грн витрат на правничу допомогу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду про виправлення описки від 10 лютого 2026 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. 
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 часини першої статті 255 ЦПК України) і вірно здійснив розподіл судових витрат. 
У спірних правовідносинах відмова позивача від позову не суперечить вимогам процесуального закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі не у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 часини першої статті 255 ЦПК України), а у зв`язку з відсутністю предмету спору (пункт 2 часини першої статті 255 ЦПК України), так як у спірних правовідносинах предмет спору існував як на час пред`явлення позову, так і на час відкриття провадження у справі.
Апеляційний суд при цьому послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).
Обставини, з якими ОСОБА_3 пов`язує необхідність закриття провадження у справі (погашення одним із відповідачем заборгованості), виникли після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі, а це унеможливлює закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.
У цій частині суд апеляційної інстанції врахував відповідну судову практику Верховного Суду.
Встановивши, що позивач відмовився від позову внаслідок задоволення вимог одним із відповідачів після пред`явлення позову, районний суд обґрунтовано здійснив розподіл судових витрат, застосувавши, зокрема, частину третю статті 142 ЦПК України.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 березня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У березні 2026 року ОСОБА_3 надіслав на електронну адресу Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору (пункт 2 часини першої статті 255 ЦПК України).
Після цього, у березня 2026 року, до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку надійшла копія касаційної скарги з додатками від ОСОБА_3 .
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішення, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2026 року поновлено заявнику строк на касаційне оскарження судових рішень, касаційну скаргу на ухвалу районного суду та постанову апеляційного суду залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявнику доплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Зазначено строк виконання ухвали, заявника попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий Верховним Судом строк ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із заявою на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 31 березня 2026 року, зокрема, надав докази на підтвердження доплати судового збору у встановлених порядку і розмірі.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У квітні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 часини першої статті 255 ЦПК України). 
Вважає, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору (пункт 2 часини першої статті 255 ЦПК України). Апеляційний суд указане процесуальне порушення районного суду не виправив.
На момент пред`явлення позову спору між сторонами у справі не існувало. При цьому позивач не звертався до відповідачів із претензіями про добровільне погашення заборгованості, не проводив переговори щодо можливості досудового врегулювання спору.
Вимога позивача про вирішення питання про розподіл судових витрат носить штучний характер. Позивач не має права вимагати компенсації судових витрат на свою користь із відповідачів. Витрати на правничу допомогу, заявлені позивачем, не є співмірними зі складністю справи. ФОП ОСОБА_1 не довів, що поніс витрати на правничу допомогу у заявленому ним розмірі.
Вважає, що суд повинен був покласти всі судові витрати (судовий збір, правнича допомога) на позивача.

Крім того, у касаційній скарзі  ОСОБА_3 просить: 1) вирішити питання щодо розподілу понесених ним витрат; 2) постановити окрему ухвалу відносно порушень законодавства учасниками комунального підприємства «Екосервіс», арбітражним керуючим Ковальським І. І., ФОП ОСОБА_1 , адвокатським бюро «Юлії Божко»; 3) передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду

У травні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ФОП ОСОБА_1 - адвоката Козак Є. С., в якому вказано про те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. 
Суди попередніх інстанцій вірно закрили провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 часини першої статті 255 ЦПК України). Крім того, судами правильно здійснено розподіл судових витрат.

У відзиві на касаційну скаргу представник позивача зазначив, що останній поніс витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції, попередній (орієнтовний) розмір яких складає 5 000,00 грн. При цьому вказано, що докази понесення цих витрат буде надано у визначений процесуальним законом спосіб (частина восьма статті 141 ЦПК України). 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У жовтні 2025 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості (а. с. 1-10).
У листопаді 2025 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву (а. с. 31), в якому, разом із іншим, вказав про те, що 03 листопада 2025 року борг у сумі 1 282,84 грн сплачено ОСОБА_3 на рахунок ФОП ОСОБА_1 .
У листопаді 2025 року ФОП ОСОБА_1 подав до суду заяву про долучення доказів, зокрема, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 256,57 грн (а. с. 32-33).
У листопаді 2025 року ФОП ОСОБА_1 подав до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України, а також просив здійснити розподіл витрат на правничу допомогу (а. с. 41-42).
У листопаді 2025 року ОСОБА_5 подав до суду заперечення на заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу (а. с. 53-60). У вказаній заяві ОСОБА_5 зазначив про безпідставність та недоведеність заявлених витрат на правничу допомогу, а також просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України).
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року прийнято відмову ФОП ОСОБА_1 від позову. Провадження у справі за позовом ФОП ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 242,24 грн судового збору та 500,00 грн витрат на правничу допомогу. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 242,24 грн судового збору та 500,00 грн витрат на правничу допомогу. Повернуто з державного бюджету ФОП ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 484,48 грн (а. с. 64-68).
У грудні 2025 року ОСОБА_3 оскаржив зазначену ухвалу районного суду в апеляційному порядку (а. с. 72-73).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду про виправлення описки від 10 лютого 2026 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року залишено без змін (а. с. 219-222).
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 березня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення (а. с. 241-243).

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга  ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, належить вирішити такі процесуальні питання: 1) правову підставу закриття провадження у справі (відмова позивача від позову / відсутність предмета спору); 2) правильність здійсненого за результатом такого закриття провадження у справі розподілу судових витрат (судовий збір, правнича допомога).

1. Щодо закриття провадження у справі.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Отже, суд не може заставляти учасника процесу діяти процесуально якимось іншим чином, ніж поступає цей учасник процесу. 
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2026 року у справі № 369/7426/24, провадження № 61-780св26.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Правові підстави для закриття провадження у справі регламентовано статтею 255 ЦПК України.
Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Заявник касаційної скарги вважає, що суд першої інстанцій повинен був закрити провадження у цій справі саме у зв`язку з відсутністю предмету спору, а не у зв`язку із відмовою позивача від позову. 
Щодо вказаних доводів Верховний Суд зазначає таке. 
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу вказаної Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
За таких обставин закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України.
Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, в яких закривалося провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору: від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19; 
від 07 вересня 2022 року у справі № 910/22858/17, провадження № 12-5гс22, а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2024 року у справі № 916/1042/22, від 10 квітня 2024 року у справі 
№ 754/11753/21, від 22 травня 2024 року у справі № 204/1150/23 та інших.
У зазначених судових рішеннях Верховного Суду зазначалося, що закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмета спору можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
На вказаному також наголошено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 
2026 року у справі № 369/7426/24, провадження № 61-780св26. Зазначена судова практика є незмінною.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21), на яку послався суд апеляційної інстанції, разом із іншим, зробив висновок про те, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Верховний Суд ураховує, що у цій справі позивач подав до суду першої інстанції заяву про відмову від позову.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. 
Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету (частина друга статті 255 ЦПК України).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, закрив провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України), так як один із відповідачів після відкриття провадження у справі погасив заборгованість перед позивачем у заявленій ним сумі.
Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Отже, відмова від позову є одностороннім вільним волевиявлення позивача шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на завершення розгляду судом справи. У разі подання позивачем такої заяви суд зобов`язаний перевірити, чи відповідає подана заява дійсній волі позивача та роз`яснити позивачу наслідки вчинення такої дії.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 14 вересня 2020 року у справі № 520/13115/16, від 10 лютого 2021 року у справі № 2-5015/10, від 02 лютого 2022 року у справі № 538/1818/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 138/2763/20 та інших.
Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції виходили із того, що позивач подав до суду заяву про відмову від позову, така відмова позивача від позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому її необхідно прийняти, а провадження у справі закрити на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України (позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом).
Верховний Суд наголошує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). 
Принцип диспозитивності цивільного судочинства - це свобода заінтересованих осіб розпоряджатися на свій розсуд матеріальними і процесуальними правами. Тобто диспозитивність процесу надає можливість заінтересованим особам самим визначати матеріальні та процесуальні межі судового захисту.
У пункті 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Отже, суди попередніх інстанцій вірно закрили провадження у зв`язку із відмовою позивача від позову, про що останній подав письмову заяву, так як указе є волевиявленням позивача і він розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Зроблені судами попередніх інстанцій висновки у цій частині не суперечать судовій практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у вищенаведених справах.
Доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, а тому відхиляються. Верховним Судом. Суд касаційної інстанції не може змінити диспозитивне волевиявлення позивача, так як воно не суперечить закону. 
При цьому відсутність предмета спору це, як уже зазначалося, відсутність між сторонами будь-яких неврегульованих питань. Позивач не указував на такі обставини і суд таких обставин не встановив. 

2. Щодо розподілу судових витрат.
Оскаржуваною ухвалою районного суду, яку залишено без змін судом апеляційної інстанції, прийнято відмову позивача від позову, а провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України. 
Здійснюючи розподіл судових витрат (судовий збір і правнича допомога) суд стягнув із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , із кожного з них, на користь ФОП ОСОБА_1 по 242,24 грн судового збору та по 500,00 грн витрат на правничу допомогу. Крім того, судом повернуто з державного бюджету ФОП ОСОБА_1 сплачений ним згідно з платіжною інструкцією судовий збір у розмірі 484,48 грн.
Районний суд, вирішуючи питання розподілу судового збору, зробив наступні висновки: 1) 50 відсотків суми судового збору, сплаченого при поданні позову (484,48 грн), повернув позивачу з державного бюджету; 2) решту суми судового збору стягнув у рівних частинах із відповідачів на користь позивача (по 242,24 грн із кожного з них).
Верховний Суд ураховує, що у цій справі позивач просив суд здійснити розподіл судових витрат.
Порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачений у статті 142 ЦПК України.
У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (частина перша статті 142 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Тлумачення частини третьої 142 ЦПК України свідчить про те, що суд може покласти на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу понесені ним витрати лише в тому разі, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України) внаслідок задоволення відповідачем його вимог після пред`явлення позову.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 06 травня 
2026 року у справі № 726/2253/25 (провадження № 61-13391св25).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, закрив провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 255 ЦПК України) саме внаслідок задоволення відповідачем його вимог після пред`явлення позову. 
Разом із цим, вирішуючи питання розподілу судових витрат у частині судового збору, судом стягнуто з відповідачів на користь позивача 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, а також компенсовано інші 50 відсотків із держави. 
Указане не узгоджується з вищевказаними нормами процесуального закону та сталою судовою практикою Верховного Суду.
Такий алгоритм розподілу судового збору поєднує взаємовиключні підстави відшкодування судових витрат (див.: постанова Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 526/2929/24, провадження № 61-9883св25).
Таким чином, з урахуванням частини третьої статті 142 ЦПК України, оскільки позивач відмовився від позову у зв`язку із добровільною сплатою відповідачем заборгованості, а предметом позову було саме стягнення заборгованості, тому у цій справі наявні правові підстав для стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат.
Отже, судові рішення судів попередніх інстанцій у частині повернення з державного бюджету ФОП ОСОБА_1 сплаченого ним згідно з платіжною інструкцією судового збору у розмірі 484,48 грн (50 відсотків) слід скасувати.
Судові рішення у частині стягнення із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 судового збору слід змінити, збільшивши розмір стягнутого судового збору з кожного із відповідачів, а саме: з 242,24 грн до 484,48 грн, із кожного з них.
Верховний Суд наголошує, що вирішення питання про відшкодування понесених позивачем судових витрат у разі закриття провадження у справі залежить  від фактичних обставин, які стали підставою для такого закриття. У позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем (див.: постанова Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 березня 2026 у справі № 917/1161/25). Указане спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, оцінив складність справи, обсяг виконаних робіт (наданих послуг), ціну позову, незначний обсяг юридичної та технічної роботи, необхідної для підготовки справи до розгляду, реальний час, витрачений на надання правничої допомоги, урахував інші обставини у справі та дійшов висновку про неспівмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 5 256,57 грн і, як наслідок, зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 1 000,00 грн, стягнувши із кожного з відповідачів на користь позивача по 500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд ураховує, що позивач не оскаржив судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині, як і ОСОБА_2 (один із відповідачів). Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 зводяться до загальної незгоди з висновками судів про можливість стягнення судових витрат із відповідачів на користь позивача, а тому відхиляються Верховним Судом. 
Таким чином, судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу слід залишити без змін.

Висновки Верховного Суду

Відповідно до статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 410 ЦПК України).
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи касаційної скарги в частині невірного закриття провадження у справі спростовуються вищенаведеними нормами права, судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а тому відхиляються Верховним Судом.
Зроблені судами висновки у цій частині узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій щодо закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи 
не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Судами попередніх інстанцій зроблено помилкові висновки в частині розподілу витрат по сплаті судового збору. Судові рішення в частині компенсації судового збору з державного бюджету на користь позивача підлягають скасуванню, а в частині стягнення судового збору з відповідачів на користь позивача - зміні. Судові рішення в частині розподілу витрат на правничу допомогу слід залишити без змін.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У прохальній частині касаційної скарги міститься клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, так як справа, на думку заявника касаційної скарги, містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики (частина п`ята статті 403 ЦПК України).
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18) зазначила, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником не наведено аргументів на підтвердження обставин щодо наявності виключної правової проблеми і необхідності забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Щодо постановлення окремої ухвали
У прохальній частині касаційної скарги ОСОБА_3 просить постановити окрему ухвалу відносно порушень законодавства учасниками комунального підприємства «Екосервіс», арбітражним керуючим Ковальським І. І., ФОП ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Юлії Божко».
Згідно зі статтею 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
При цьому вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Верховним Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі.

Щодо розподілу судових витрат 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Касаційну скаргу задоволено частково, проте судові рішення судів попередніх інстанцій у частині закриття провадження у справі залишено без змін, а висновки Верховного Суду у частині розподілу судових витрат не вказують на можливість компенсації судових витрат на користь заявника касаційної скарги.
Крім того, у відзиві на касаційну скаргу представник позивача зазначив, що останній поніс витрати на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції, попередній (орієнтовний) розмір яких складає 5 000,00 грн. 
Проте, у мотивувальній частині відзиву вказано про орієнтований розмір таких судових витрат, які очікує понести позивач, і зазначено, що докази щодо розміру цих витрат будуть надані додатково (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Таким чином, Верховний Суд не здійснює розподіл цих витрат, так як вирішення цього питання є передчасним.

Керуючись статтями 262, 400, 401, 402, 403, 410, 416, 418, 419, 420, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року у частині повернення з державного бюджету фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 сплаченого судового збору у розмірі 484,48 грн скасувати.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року у частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплаченого судового збору у розмірі по 242,24 грн, із кожного з них, змінити, збільшити вказаний розмір стягнутого судового збору до 484,48 грн, із кожного з них.
Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року в інших частинах (закриття провадження у справі, розподіл витрат на правничу допомогу) залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк