УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня2026 року 
м. Київ

справа № 760/7922/25
провадження № 51-2226 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2026 року,
установив:
Солом`янський районний суд м. Києва вироком від 23 липня2025 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням і встановив іспитовий строк тривалістю 1 рік, поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Постановив цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити. Стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 209 386 грн, моральну шкоду в сумі 300 000 грн та витрати на проведення експертизи в розмірі 12 000 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2026 року, посилаючись на ч. 2 ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), закрив апеляційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2026 року касаційну скаргу захисника було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
25 червня 2026 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, в якій він ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням статей 91, 94, 370, 407, 417 КПК. Вважає, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження на підставі ч. 2 ст. 394 КПК, постановив незаконне рішення, яке виходить за межі наданих повноважень.
Крім того, захисник вказує, що до початку судового розгляду ним було подано до апеляційного суду клопотання про зупинення апеляційного провадження в зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 , який є військовослужбовцем, в складі Збройних Сил України, однак таке клопотання не було розглянуто судом.
Посилається на безпідставне самоусунення суду першої інстанції, із посиланням на ст. 349 КПК, від дослідження будь-яких доказів та встановлення обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Зазначає, що судове засідання в суді першої інстанції було проведено без участі захисника, судом не було надано ОСОБА_5 час для ознайомлення з цивільним позовом та доказами, що його підтверджують. Вказує, що місцевий суд не з`ясував, чи правильно ОСОБА_5 розуміє зміст фактичних обставин та заявлених до нього позовних вимог, і не пояснив йому наслідки визнання цивільного позову в повному обсязі та відсутність права оскаржити такі обставини в апеляційному порядку. При цьому, зазначає, що суд апеляційної інстанції не дав жодної оцінки доводам апеляційної скарги щодо незаконності вироку суду в частині вирішення цивільного позову, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Отже, вважає, що вирок суду першої інстанції, постановлений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, може бути оскаржений в апеляційному порядку у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та копію оскаржуваного судового рішення, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Частиною 2 ст. 394 КПК передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
Як вбачається з копії оскаржуваної ухвали апеляційного суду, цей суд встановив, що відповідно до журналу судового засідання від 23 липня 2025 року судове провадження в суді першої інстанції здійснювалось в порядку ч. 3 ст. 349 КПК та учасникам було роз`яснено право та обсяги оскарження вироку.
При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що захисник ОСОБА_4 , оскаржуючи вирок суду першої інстанції, оспорював розміри та обсяги цивільного позову, з яким ОСОБА_5 у судовому засіданні погодився та який ніким не оспорювався, дослідження обставин щодо якого було визнано судом недоцільним, та дійшов висновку, що вказане заборонено нормою ч. 2 ст. 394 КПК, а тому правомірно закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника.
З урахуванням наведеного, Суд вважає, що ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження постановлена відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Вищевказане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/18), відповідно до якої, якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.
Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження, не мав підстав для розгляду клопотання захисника про зупинення апеляційного провадження.
Посилання захисника на те, що місцевий суд під час застосування ч. 3 ст. 349 КПК порушив право на захист ОСОБА_5 , оскільки судовий розгляд в такому порядку відбувся без участі захисника, не ґрунтуються на положеннях закону. Так, кримінальне правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 194 КК, не є особливо тяжким, а даних, які свідчать про те, що останній відноситься до будь-якої категорії осіб, зазначених у ч. 2 ст. 52 КПК, захисником касаційному суду не надано.
Отже Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 02 березня 2026 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3