ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2026 року | справа № 380/10816/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 01.12.2015 по день її фактичної виплати 24.03.2026;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки їх виплати з 01.12.2015 по день її фактичної виплати 24.03.2026 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі №380/24931/23.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , з якої був звільнений, а наказом командира частини від 17.02.2017 № 38 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі № 380/24931/23 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 17.02.2017. На виконання цього рішення відповідач 24.03.2026 виплатив позивачеві індексацію грошового забезпечення у сумі 38 184,86 грн. Проте під час виплати заборгованості відповідач не нарахував та не виплатив позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми такої індексації. На звернення позивача відповідач листом від 21.04.2026 повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації. Посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та правову позицію Верховного Суду, позивач вважає, що відповідач був зобов`язаний самостійно нарахувати та виплатити таку компенсацію у місяці виплати заборгованості, а невиплата свідчить про протиправну бездіяльність.
Ухвалою від 01.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачу строк для подання відзиву.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено з таких підстав. Відповідач не заперечує ні компенсаторної природи індексації, ні обов`язковості врахування правового висновку Верховного Суду у справі № 560/8194/20, ні того, що компенсація може нараховуватися на дохід, виплачений на виконання судового рішення, ні відсутності у особи обов`язку подавати окрему заяву про виплату компенсації. Водночас відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на неправильному визначенні календарних меж компенсації. На переконання відповідача, позивач помилково ототожнює період, за який нараховано індексацію грошового забезпечення (з 01.12.2015 по 17.02.2017), із періодом затримки виплати кожної помісячної суми доходу, і безпідставно встановлює для всіх помісячних сум єдиний початок прострочення - 01.12.2015. Відповідач наголошує, що за статтею 3 Закону № 2050-III та пунктом 4 Порядку № 159 компенсація обчислюється помісячно, щодо кожної окремої суми нарахованого, але не виплаченого доходу за відповідний місяць, а тому індексація за подальші місяці не могла перебувати у простроченні раніше, ніж виникло право на її виплату. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого водія десантно-штурмового відділення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2017 № 38 старшого солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 17.02.2017.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 у справі № 380/24931/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2024, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 17.02.2017 та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за цей період.
На виконання зазначеного судового рішення відповідач провів відповідне нарахування та 24.03.2026 перерахував на банківський рахунок позивача суму 38184,86 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 24.03.2026 з призначенням платежу «Грошове забезпечення - на виконання рішення суду».
Позивач звернувся до відповідача із заявою (зареєстрованою за вх. № Я-241 від 15.04.2026) про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати сум грошового забезпечення. Листом від 21.04.2026 № 690/ВихЗВГ/196 відповідач повідомив, що сам факт виплати певної суми на виконання судового рішення не свідчить про доведеність усіх елементів вимоги про компенсацію, і запропонував позивачеві надати чіткий помісячний розрахунок із визначенням суми доходу за кожен місяць, моменту, коли вона підлягала виплаті, та застосовних індексів інфляції, вказавши на відсутність підстав для виплати компенсації за відсутності такого розрахунку.
Компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення позивачеві не нараховано та не виплачено. Доказів зворотного матеріали справи не містять, і на нарахування чи виплату такої компенсації відповідач не посилається.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати зазначеної компенсації, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При вирішенні спору суд керується таким.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема суму індексації грошових доходів громадян та грошове забезпечення.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічного змісту норми містяться у пунктах 2-5 Порядку № 159.
Суд враховує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації грошового забезпечення (заробітної плати) та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер і як складові належного доходу спрямовані на забезпечення його реального розміру, на що наголошував Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013.
Щодо наявності у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію суд зазначає таке. Право на компенсацію втрати частини доходів особа набуває незалежно від порядку і підстав нарахування доходу - добровільно чи на виконання судового рішення. Як зазначив Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватися органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості; невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку компенсацію згідно із Законом № 2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, а Закон № 2050-III і Порядок № 159 не покладають на особу обов`язку додатково звертатися до відповідного органу із заявою про виплату компенсації.
Наведений правовий висновок сторонами не оспорюється; відповідач у відзиві прямо не заперечує обов`язковості його врахування. Судом установлено, що суми індексації грошового забезпечення, належні позивачеві за період з грудня 2015 року по лютий 2017 року, фактично виплачені йому лише 24.03.2026, тобто зі значним порушенням строку. Отже, наявні визначені Законом № 2050-III підстави для нарахування та виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів на суми такої індексації, а відповідач, який при виплаті заборгованості 24.03.2026 компенсацію не нарахував і не виплатив, таку компенсацію позивачеві безпідставно не нарахував.
Щодо періоду, за який позивачеві має бути нарахована компенсація, суд зазначає таке. Відповідно до статті 4 Закону № 2050-III та пункту 4 Порядку № 159 виплата компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто компенсація втрати частини доходів обчислюється за весь період прострочення виплати - з місяця, наступного за місяцем, у якому дохід мав бути виплачений, по день фактичної виплати заборгованості. Оскільки належну позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року фактично виплачено 29 травня 2026 року, компенсація втрати частини доходів підлягає обчисленню за весь час затримки такої виплати по 29 травня 2026 року включно. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо визначення дати, з якої підлягає нарахуванню компенсація за втрату частини доходів, викладеною, зокрема, у постановах від 29.04.2020 у справі № 420/2093/16-а та від 04.09.2025 у справі № 380/8640/24, відповідно до яких компенсація підлягає виплаті за період невиплати доходу по день фактичної виплати заборгованості.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за час затримки з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати 24.03.2026 є протиправною, а тому позовна вимога про визнання такої бездіяльності протиправною підлягає задоволенню.
З метою ефективного поновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати 29 травня 2026 року відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159, у зв`язку з чим позовна вимога про зобов`язання вчинити відповідні дії також підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач правомірності своєї бездіяльності належними та допустимими доказами не довів.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що національні суди мають належно мотивувати свої рішення, проте це не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; обсяг такого обґрунтування може бути різним залежно від характеру рішення. Суд враховує всі доводи учасників справи, проте з огляду на наведені висновки вони не спростовують підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інших судових витрат у справі не понесено, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати 24 березня 2026 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 грудня 2015 року по день фактичної виплати 24 березня 2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.