П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/41746/25

Категорія 108010000 | Головуючий у суді І інстанції: Василяка Д.К. час і місце ухвалення: спрощене провадження, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача | Семенюк Г.В.
суддів: | Федусик А.Г.
| Шляхтицький О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІ-ДЕКОР” до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправними та скасування постанов, мотивуючи його тим, що зазначені постанови є незаконними, безпідставними, складеними з порушенням вимог законодавства та такими, що підлягають скасуванню у судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною та скасовано постанову Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №555124/15-32-09-07-04/ДПС/МГ-ФС від 25.11.2025 р. про накладення на Товариство штрафу у розмірі 48000 грн. Визнано протиправною та скасовано постанову Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №555124/15-32-09-07-04/ДПС/ІП-ФС від 25.11.2025 р. про накладення на Товариство штрафу у розмірі 8000 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ВІ-ДЕКОР»,» у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Південне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці зазначає, що укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. Тому висновок суду першої інстанції про те, що зафіксовані в акті перевірки порушення у сфері оформлення трудових відносин не відповідають критеріям правомірності є необґрунтованим.
Позивач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у якому вказує на те, що ні з тексту апеляційної скарги, ні з матеріалів справи неможливо дійти висновку про те, яка саме інформація, крім акту перевірки, була ним використана при винесенні оскаржуваних постанов та на якій підставі було порушено право Позивача на участь у процесі прийняття рішення (на розгляд справи представника Товариства було запрошено лише формально; на момент його приходу оскаржувані постанови про накладання штрафів вже були складені, роздруковані та підписані – ще до того, як представник Товариства прибув для надання доказів та пояснень, підтвердження чого містяться в матеріалах справи). Таким чином, оскаржувані постанови прийнято необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що головним управлінням ДПС в Одеській області проведено фактичну перевірку за наслідками якої складено акт від 13.10.2025 №555124/15-32-09-07-04. Відповідно до пункту 3 частини 2 “Описова частина” Акту встановлено порушення ТОВ “ВІ-ДЕКОР” (код за ЄДРПОУ 40971801) вимог ст. 12, ч. 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР “Про оплату праці”, (із змінами та доповненнями)”.
Листом № ПД/3.1/10108-25 від 10.11.2025 Міжрегіональним управлінням направлено – ТОВ “ВІ-ДЕКОР” повідомлення про початок адміністративного провадження, як особі, стосовно якої ініційовано адміністративне провадження на юридичну адресу позивача (65005, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 137-г, кв. (офіс) 9н).
Листом №ПД/3.1/10144-25 від 11.11.2025 Міжрегіональним управлінням направлено Позивачу запрошення, як учаснику адміністративного провадження на слухання у адміністративній справі “Про накладення штрафу на – ТОВ “ВІ-ДЕКОР” за порушення законодавства про працю, передбаченого частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України”, призначеного на 25.11.2025 о 11:00 год. 
25.11.2025 заступником начальника Міжрегіонального управління Володимиром Раілком проведено слухання по справі у режимі відеоконференції Zoom, зазначений факт доведено до відома присутніх осіб, та у присутності директора ТОВ “ВІ-ДЕКОР” Бойчука Юрія Михайловича, в результаті чого було складено протокол. 
За результатами акту фактичної перевірки від 13.10.2025 №555124/15-32-09-07-04 встановлено, що Товариство допустило порушення вимог трудового законодавства України, а саме: допущено до роботи у святкові, неробочі та вихідні дні - 31.05.2025 (неділя) працівників ( ОСОБА_1 (директор) Бойчук Геннадій Михайлович (заступник-директора), Бойчук Володимир Андрійович (юрист) без належного документального оформлення, що підтверджується актом списання товарів (пального), підписаним у дні, які не відображені в табелі обліку робочого часу та первинних бухгалтерських документів (розрахункова відомість за травень 2025). 
За результатами розгляду справи про накладення штрафу були складені Постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №555124/15-32-09-07-04/ДПС/МГ-ФС та №555124/15-32-09-07-04/ДПС/ІП-ФС від 25.11.2025 р.
Не погоджуючись із вказаними вище Постановами, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту фактичної перевірки від 13.10.2025 №555124/15-32-09-07-04 в частині встановлення порушення трудового законодавства ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і достатніми доказами.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (надалі Положення №96).
Згідно із п.1 Положення №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За змістом пп.6, 9 п.4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
Відповідно до п.7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
У статті 1 Закону України “Про охорону праці” визначено, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 21 КЗпП Украі?ни, зокрема, передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професіи?ноі? та/або частковоі? професіи?ноі? кваліфікаціі?, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професіи?ноі? або частковоі? професіи?ноі? кваліфікаціі?. 
Частиною 2 статті 21 КЗпП Украі?ни передбачено, що працівник має право реалізувати своі? здібності до продуктивноі? і творчоі? праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. 
Підставою для нарахування заробітноі? плати працівнику за фактично виконану роботу є табель обліку використання робочого часу форми П-5, затвердженоі? наказом Державного комітету статистику Украі?ни “Про затвердження типових форм первинноі? обліковоі? документаціі? зі статистики праці” 05.12.2008 N489. 
Частиною 2 статті 30 Закону Украі?ни “Про оплату праці” визначено, що роботодавець зобов`язании? забезпечити достовірнии? облік виконуваноі? працівником роботи і бухгалтерськии? облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, крім випадків, передбачених законодавством, колективним договором або угодою сторін. 
Частиною 1 статті 71 КЗпП Украі?ни, визначено що робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинноі? профспілковоі? організаціі? (профспілкового представника) підприємства, установи, організаціі? і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другіи? цієі? статті. 
Статтею 72 КЗпП Украі?ни, встановлено що робота у вихіднии? день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошевій формі у подвіи?ному розмірі. Оплата за роботу у вихіднии? день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу (робота у святковии? і неробочии? день (частина четверта статті 73) оплачується у подвіи?ному розмірі: відрядникам - за подвіи?ними відрядними розцінками). 
Норми і гарантіі? в оплаті праці (за роботу в надурочнии? час; у святкові, неробочі та вихідні дні), передбачені частиною першою цієі? статті та Кодексом законів про працю Украі?ни, є мінімальними державними гарантіями (частина 2 статті 12 Закону Украі?ни “Про оплату праці”). 
Відповідальність за порушення законодавства про працю встановлена ст. 265 КЗпП України.
Так, відповідно до ч. 1 указаної статті посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Згідно абз.5, 10 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у двократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення;
порушення інших вимог законодавства про працю, крім передбачених абзацами другим - дев`ятим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати за кожне таке порушення;
Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі Порядок № 509) (тут і надалі посилання на норми Порядку № 509 наводяться в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України “Про зайнятість населення” (далі - штрафи).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 509 Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Пунктом 3 Порядку № 509 визначено, що справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Згідно з абзацами першим третім пункту 4 Порядку № 509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.
Одним із основних аргументів позивача на користь того, що оскаржувані ним постанови є протиправними, є те, що чинне станом на дату її прийняття законодавство не передбачало можливості накладення штрафів на підставі акта фактичної перевірки ДФС, її територіального органу, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 “Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю”, якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, в тому числі й щодо можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки податкових органів, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю, а також порядку розгляду справи про накладення штрафу.
Суд критично оцінює такі твердження позивача, з огляду на таке: Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 серпня 2024 року у справі № 120/15621/23, ухваленій за результатами розгляду касаційної скарги Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, вже надав правову оцінку доводам позивачки в цій частині та дійшов висновку про їх безпідставність:
" 26. Згідно з ч. 2 ст. 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
27. Відповідно до приписів п. 80.10 ст. 80, п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. 
28. У постанові від 17.04.2024 у справі №560/3981/23 Верховний Суд вже надав відповідь на питання про те, чи передбачало законодавство, чинне станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин, повноваження відповідача стосовно накладення на позивачку штрафу за вчинення нею правопорушення, відповідальність за яке передбачена абзацом другим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, на підставі акту, складеного податковим органом за результатом проведеної ним фактичної перевірки, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю:
“ 35. Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.
36. Тому Верховний Суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належить податковому органу відповідно до закону.
37. При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
38. Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96.
39. Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями. 
40. З огляду на вищевикладене, Верховний Суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.
41. Окрему увагу Верховний Суд звертає на те, що підзаконні нормативно - правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).
42. За приписами частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
43. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.
44. Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.
45. Поширюючи вищезгадані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права на спірні у цій справі правовідносини, колегія суддів, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини та наявне правове регулювання спірних правовідносин, доводи сторін, вважає, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно - правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.
46. У зв`язку з цим колегія суддів критично оцінює доводи позивачки про відсутність у підзаконному акті Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на її думку, зумовлюють протиправність оскарженої у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.
47. Усе вищевикладене засвідчує, що суди попередніх інстанцій, в силу приписів частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи спір у справі, що розглядається, повинні були застосувати насамперед норми закону, який має вищу юридичну силу та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання - фізичних осіб - підприємців за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, і які виявлені податковим органом в ході фактичної перевірки та зафіксовані у цим органом у акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю.””
Отже, суд з огляду на положення частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує висновки щодо застосування норм права, що викладені в означених вище постановах Верховного Суду. 
Таким чином, варто підсумувати, констатувавши, що у відповідача наявні повноваження притягувати позивача до відповідальності за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на підставі акт перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Слід також зазначити, що штрафи, передбачені положеннями частини другої статті 265 КЗпП України, можуть бути застосовані Держпраці виключно за умови наявності відповідного порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. На момент виникнення спірних правовідносин і станом на момент розгляду цієї справи саме Порядок № 509 є основним документом, що визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання (роботодавців) штрафів, зокрема, за порушення законодавства про працю. Внесення змін до деяких положень Порядку № 509 відповідно до Порядку № 823 та наступне визнання цих змін такими, що втратили чинність, згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі №640/17424/19, не впливають на чинність в цілому Порядку № 509 та, відповідно, на результат вирішення спірних правовідносин.
Відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.
У зв`язку з цим суд критично оцінює доводи позивача про відсутність у підзаконному акті Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на її думку, зумовлюють протиправність оскарженої у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.
Також суд відхиляє доводи позивача про те, що акт фактичної перевірки в цьому випадку є недопустимим доказом, з огляду на наступне: відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Отже, як під час документальної виїзної перевірки, так і під час фактичної перевірки контролюючий орган має право перевіряти дотримання роботодавцем законодавства щодо дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю.
Пунктом 80.6 статті 80 ПК України передбачено, що під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).
Таким чином, акт фактичної перевірки, в ході якої проведено перевірку дотримання роботодавцем законодавства про працю є допустимим доказом, що одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом.
Перевіряючи наявність підстав для притягнення Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІ-ДЕКОР” до відповідальності за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, суд зазначає наступне: відповідно до пункту 3 частини 2 “Описова частина” Акту фактичної перевірки від 13.10.2025 №555124/15-32-09-07-04, проведеної працівниками ГУ ДПС в Одеській області, зазначено: “Дослідженням змісту наданих до проведення перевірки документів встановлено наступне. Згідно акту списання пального від 31.05.2025 №8/2025-5, члени комісії: ОСОБА_1 (директор), ОСОБА_2 (заступник директора), ОСОБА_3 (юрист) підписали означений акт (первинний документ) 31.05.2025 (дата складання) та засвідчили власними підписами правомірність списання використаного ТОВ “ВІ-ДЕКОР” (код за ЄДРПОУ 40971801) протягом травня 2025 року дизельного пального в загальній кількості -128,169 л. В той же час, згідно табелю обліку використання робочого часу за травень 2025 року, 31.05.2025 ОСОБА_1 (директор), ОСОБА_2 (заступник директора). ОСОБА_3 (юрист) не працювали, Отже, працівникам не нараховувалась заробітна плата у встановленому законодавством розмірі за неробочий день, в який вищеперелічені працівники фактично виконували роботу. У зв`язку із чим, перевіркою встановлено порушення ТОВ “ВІ-ДЕКОР” (код за ЄДРПОУ 40971801) вимог ст. 12, ч. 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР “Про оплату праці”, (із змінами та доповненнями)”.
В свою чергу, позивачем заперечуються викладені у акті перевірки податкового органу висновки, з огляду на те, що під час перевірки податковим органом позивачем надавались документи, які не були прийняті до уваги а саме: акт виправлення технічної помилки від 25.09.2025 р., у якому Товариство зазначило, що зазначення дати 31.05.2025 р. у акті списання пального було помилковим (технічна помилка, описка), а правильною датою є 30.05.2025 р.
Крім того позивач зазначив, що під час розгляду справи про адміністративне порушення директор Товариства прибув до відповідача для пояснення обставин справи та приніс з собою на розгляд справи зазначений вище акт виправлення технічної помилки (описки у акті списання пального), вказане відповідачем не заперечується.
Відповідно акту про виправлення від 25 вересня 2025 року судом встановлено, що ТОВ “ВІ-ДЕКОР” виявило технічну помилку у акті списання пального №8/2025-5, а саме помилкове зазначення дати складання “ 31.05.2025”, та визначило правильною датою “ 30.05.2025”. Вказаний акт підписаний уповноваженими особами товариства та містить пояснення щодо характеру допущеної описки.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного виконання працівниками трудових обов`язків саме 31.05.2025 року, окрім самого акта списання пального із помилково зазначеною датою. При цьому акт про виправлення технічної помилки був наданий як під час проведення перевірки податковим органом, так і під час розгляду справи про накладення штрафу, однак належної оцінки таким доказам відповідачем надано не було.
Сам по собі факт наявності у первинному документі технічної помилки щодо дати його складання, за відсутності інших доказів фактичного виконання працівниками роботи у вихідний день, не може беззаперечно свідчити про допуск працівників до роботи без належного оформлення та порушення вимог трудового законодавства.
Також відповідач не надав цим документам належної правової оцінки та фактично проігнорував їх під час прийняття оскаржуваного рішення.
Сама лише відсутність згадки про документи в акті перевірки, за умови тверджень позивача про їх надання, не може бути безумовною підставою для висновку про їх неіснування.
Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок щодо доказування правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається саме на відповідача. Водночас відповідачем не доведено належними доказами факт виконання працівниками трудових функцій 31.05.2025 року та не спростовано доводи позивача щодо наявності технічної описки у первинному документі.
Висновки акту фактичної перевірки від 13.10.2025 №555124/15-32-09-07-04 в частині встановлення порушення трудового законодавства ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і достатніми доказами, а тому оскаржувані постанови про накладення штрафу не відповідають критеріям обґрунтованості та правомірності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ВІ-ДЕКОР” є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №555124/15-32-09-07-04/ДПС/МГ-ФС від 25.11.2025 року та №555124/15-32-09-07-04/ДПС/ІП-ФС від 25.11.2025 року.
Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 60) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року по справі № 420/41746/25, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач | | Г.В. Семенюк
Судді | | О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик