ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2026 р. | Справа № 200/8669/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В.) у справі №200/8669/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Національна поліція України   
про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд:
визнати протиправною та скасувати відмову відповідача у виданні довідки про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їх сімей";
зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 07.04.2024 про видачу довідки про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їх сімей", з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні;
зобов`язати відповідача видати капітану поліції ОСОБА_1 довідку про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їх сімей".
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив останнє скасувати та прийняти рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що оскільки його протиправно позбавлено особистої свободи, внаслідок збройної агресії проти України, він має право на отримання довідки про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України та членів їх сімей", 
Зазначає, що судом не надано оцінки поданим доказам, що свідчать про протиправне позбавлення його свободи, а саме: протоколам допитів свідків, листам Управлінь СБ України, витягам з єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Окрім того, посилається на не розгляд судом поданих позивачем клопотань про витребування додаткових доказів.
Також зазначає, що Порядком оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 №55 не встановлено необхідності та обов`язку проводити службове розслідування на підставі якого може бути видана спірна довідка.
Наголошує про однобічність судового розгляду та передчасність висновків суду про відмову у задоволенні його вимог.
Крім того, зазначає, про безпідставне врахування судом відзиву на позов, поданого з порушенням процесуального строку та розгляд справи з порушенням строку, передбаченого ст.193 КАС України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі.
Зазначив, що перебування позивача у полоні відбулося не внаслідок виконання завдань територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України, а тому відсутні правові підстави для видачі йому спірної довідки.
За наслідками апеляційного перегляду даної справи, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Позивач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому, заперечуючи проти доводів відповідача, вважаючи їх необґрунтованими, просив задовольнити його позов.
Окрім того, позивачем заявлено клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме: 
- матеріалів психологічного дослідження з використання поліграфа, пройденого позивачем в 2022 році;
- копію наказу від 2022 року, відповідно до якого ГУНП в Харківській області було включено до складу сил безпеки та оборони України.
Також позивач просив винести окрему ухвалу, в порядку ст.249 КАС України.
В обґрунтування клопотання зазначає, що вказане клопотання подавалося до суду першої інстанції, проте не було вирішено останнім.
Зазначає, що зазначені документи мають суттєве значення у вирішенні спору, оскільки підтвердять його співпрацю з представниками СБУ, ЗСУ, НПУ та ДПСУ під час окупації щодо надання їм інформації про місце розташування російських окупаційних військ та військової техніки, а також виконання ним окремих спеціальних завдань сил безпеки та оборони України. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., П`янова Я.В.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді П`янової Я.В., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Присяжнюк О.В., Бегунц А.О.
Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Частиною 3 ст.308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За правилами ч.4 ст.308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ч.ч.1,2 ст.80 КАС України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Таким чином, наведеними вимогами КАС України чітко встановлений як порядок, так і строки подання заяви про витребування доказів.
Судом встановлено, що позивач звертався до ГУНП в Харківській області щодо надання матеріалів проведення психологічного дослідження з використання поліграфа в 2022 році, у відповідь на звернення відповідач листом від 21.01.2025 №2зі/119-15/01-2025 повідомив , що таке дослідження у відношенні позивача не проводилося (т.1, а.с.93-95).
Відтак, у суду відсутні обґрунтовані підстави для витребування вказаних матеріалів.
Щодо копії наказу від 2022 року, відповідно до якого ГУНП в Харківській області включено до складу сил безпеки та оборони України, колегія суддів зазначає, що клопотання в цій частині є неконкретизованим, оскільки не містить конкретної дати та номеру наказу, який заявлений до витребування.
Окрім того, зі змісту листа Департаменту документального забезпечення Національної поліції України від 26.12.2024 №178407-2024, на звернення позивача щодо витребування вищевказаного наказу, встановлено, що відсутні відомості про створення запитуваного організаційно-розпорядчого акту (т.1, а.с.103). 
Відтак, колегія суддів вважає, що подане клопотання є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню .
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивач проходив службу в Куп`янському РВП ГУНП в Харківській області, зокрема з 14.09.2021 обіймав посаду старшого слідчого Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області, згідно наказу ГУНП в Харківській області №530 від 14.09.2021.
Позивач в квітні 2024 звернувся до ГУНП в Харківській області з заявами про видачу довідки за зразком згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 №55 "Про затвердження Порядку оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах" за фактом незаконного його затримання (позбавлення волі) та піддання тортурам окупаційними військами російської федерації в м. Куп`янськ Харківської області 23.03.2022.
За викладеними у заяві позивача обставинами наказом ГУНП в Харківській області №972 від 22.04.2022 призначене службове розслідування, за наслідками якого складено висновок від 21.05.2024.
Висновком службового розслідування встановлено , що:
відомості про позбавлення особистої свободи ОСОБА_1 у період з 10.00 до 18.00 23.03.2022 знайшли своє підтвердження; 
об`єктивних даних, які б вказували на те, що незаконне затримання та утримування представниками збройних сил російської федерації у місцях несвободи ОСОБА_1 , пов`язане з безпосереднім здійсненням ним розвідувальної діяльності та виконання спеціальних завдань СБУ на тимчасово окупованій території України у ході службового розслідування отримано не було. 
Відповідачем відмовлено у видачі довідки про перебування у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, оскільки потрапляння у полон відбулось не внаслідок виконання завдань територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України, про листом від 24.05.2024 повідомлено позивача (а.с.128-129).
Позивач, вважаючи протиправною відмову у видачі йому довідки про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їх сімей", звернувся з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не допущено порушення прав та інтересів позивача, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог останнього щодо видачі спірної довідки.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" №2010-ІХ від 26.01.2022 (далі по тексту - Закон №2010-ІХ, в редакції Закону, чинній станом на момент спірних правовідносин) визначає основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей.
Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону №2010-ІХ дія цього Закону поширюється на громадян України: яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України, які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року та Додатковим протоколом до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року.
Відповідно до ч.5 ст.2 Закону №2010-ІХ для цілей цього Закону держава-агресор, її органи, підрозділи, формування, інші утворення означають державу, яка у будь-який спосіб окупувала частину території України або яка вчиняє агресію проти України, визнану в установленому порядку державою-агресором або державою-окупантом, збройні формування такої держави, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих силовим відомствам держави-агресора, іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, створені, підпорядковані, керовані та фінансовані державою-агресором, а також окупаційною адміністрацією держави-агресора, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні державі-агресору самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №2010-ІХ підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до п.1 ч.1 ст.2 цього Закону є такі документи:
1) заява особи або її законного представника, або члена сім`ї особи, подана за зразком, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України;
2) один із таких документів:
а) довідка Міністерства оборони України, іншого центрального органу виконавчої влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, утвореним відповідного законів України, або правоохоронного органу чи державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, командира підрозділу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, оформлена за зразком та в порядку, встановленими Кабінетом Міністрів України, про те, що військовослужбовець або інша особа, визначена пунктом 1 частини першої статті 2 цього Закону, перебуває (перебувала) в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, із зазначенням строку позбавлення особистої свободи, або інтернована у нейтральних державах;
б) документ, що підтверджує участь особи як члена добровольчого загону (формування) в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, із зазначенням строку перебування в місцях несвободи, або інтернована у нейтральних державах.
витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (за наявності кримінального провадження стосовно особи);
4) повідомлення органів сил безпеки та сил оборони стосовно особи.
Процедура оформлення та видачі довідок, передбачених п.п. "а" п.2 ч.1 та п.2 ч.4 ст.4 Закону №2010-ІХ про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, визначена Порядком оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 №55 (далі по тексту - Порядок №55, в редакції станом на час спірних правовідносин). 
Пунктом 2 Порядку №55 визначено, що довідка оформляється, зокрема:
громадянам України з числа осіб, яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України, які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 та Додатковим протоколом до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 , що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 за зразком згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 №55 "Про затвердження Порядку оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах";
Згідно із п.3 Порядку №55 для отримання довідки особа звертається особисто або через законного представника чи члена сім`ї із заявою в довільній формі про видачу відповідної довідки до Міноборони, іншого центрального органу виконавчої влади, що здійснює керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до закону, правоохоронного органу чи державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, командира підрозділу Збройних Сил, іншого утвореного відповідно до закону військового формування чи органу, що належить до складу сил безпеки і сил оборони України.
Відповідно до п.4 Порядку №55 довідка оформляється протягом 30 календарних днів з дня надходження відповідної заяви.
Таким чином, одним з документів необхідних для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України є довідка Міністерства оборони України, іншого центрального органу виконавчої влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, утвореним відповідного законів України, або правоохоронного органу чи державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, командира підрозділу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, оформлена за зразком та в порядку, встановленими Кабінетом Міністрів України, про те, що військовослужбовець або інша особа, визначена п.1 ч.1 ст.2 цього Закону, перебуває (перебувала) в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, із зазначенням строку позбавлення особистої свободи, або інтернована у нейтральних державах.
Судом встановлено, що за наслідками обставин, викладених у заяви позивача про видачу довідки про перебування громадянина України з числа осіб, визначених п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їх сімей", відповідачем проведено службове розслідування.
Висновком службового розслідування встановлено, що позивач під час перебування в період з 27.02.2022 по вересень 2022 року на тимчасово окупованій території Куп`янського району Харківської області проходив службу в Національній поліції України на посаді старшого слідчого відділу Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області.
23.03.2022 у період з 10.00 до 18.00 позивач був позбавлений волі та утримувався у місцях несвободи.
За фактом незаконного утримання позивача слідчим відділом УСБУ в Харківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження №12022221100000246 від 23.03.2022 за ч.1 ст.438 Кримінального кодексу України. 
Відомості про позбавлення особистої свободи ОСОБА_1 у період з 10.00 до 18.00 23.03.2022 знайшли своє підтвердження; 
об`єктивних даних, які б вказували на те, що незаконне затримання та утримування представниками збройних сил російської федерації у місцях несвободи ОСОБА_1 , пов`язане з безпосереднім здійсненням ним розвідувальної діяльності та виконання спеціальних завдань СБУ на тимчасово окупованій території України у ході службового розслідування отримано не було. 
Наведені у висновку обставини слугували підставою відмови у видачі позивачу довідки про перебування у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, викладеної відповідачем у листі від 24.05.2024 №73567-2024.
Доводи апелянта, що Порядком №55 не передбачено необхідності або обов`язку проводити службове розслідування, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду, оскільки службове розслідування проводилося відповідачем не згідно положень Порядку №55, а згідно Порядку проведення службового розслідування у Національній поліції та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №893.
Окрім того, підставою проведення такого розслідування слугувала перевірка обставин щодо можливого перебування позивача у зв`язку із захистом державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості в місцях несвободи, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, а не видача оспорюваної довідки.
Також колегія суддів зазначає, що законність проведеного ГУНП в Харківській області службового розслідування не є предметом розгляду у даній справі.
Щодо доводів апелянта щодо неврахування судом листів Управління СБУ в Харківській області від 21.05.2024 за №70/16-3777 та ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях № 78/2/35-283-нт від 26.09.2024, колегія суддів зазначає, що інформації, викладена у цих листах не свідчить про виконання позивачем завдань з територіальної оборони, забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану на території України, зокрема 23.03.2022.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що добровільне надання позивачем співробітникам СБ України інформації про переміщення техніки та розташування особового складу збройних сил російської федерації у період з березня по серпень 2022 року, не є виконанням відповідних завдань.
Щодо доводів апелянта про неврахування судом показів свідків, а саме: протоколів допиту офіцера ЗСУ ОСОБА_2 , старшого о/у в ОВС 1 відділу 5 управління ДВКР СБ України підполковника ОСОБА_3 , колишнього лікаря судово - медичної експертизи ОСОБА_4 , місцевих мешканців ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі по тексту - КПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Тобто інформація, яка відображена в протоколах допиту свідків в межах кримінального провадження, може бути визнана як належний та допустимий доказ в адміністративній справі лише в разі підтвердження особою такої інформації безпосередньо під час розгляду справи в суді шляхом надання відповідних свідчень.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.12.2025 року у справі №600/1052/20-а.
Згідно положень ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670; від 26.06.2018 у справі №808/2360/17; від 17.02.2021 у справі № 826/20862/14; від 16.01.2024 у справі №815/749/17.
Відтак, вищезазначені протоколи допиту свідків, а також витяг (витяги) з Єдиного реєстру досудових розслідувань не можуть бути доказом у даній справі.
З урахуванням наведеного вище, суду не надано належних та достатніх доказів, що незаконне затримання та утримування представниками збройних сил російської федерації у місцях несвободи позивача, пов`язане з безпосереднім здійсненням ним розвідувальної діяльності та виконанням спеціальних завдань СБУ на тимчасово окупованій території України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача у видачі довідки відповідає критеріям правомірності поведінки суб`єкта владних повноважень, оскільки вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом №2010-ІХ та Порядком №55 та не порушують прав та законних інтересів позивача.
Колегія суддів зазначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах, відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, застосував норми матеріального та процесуального права та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про однобічність судового розгляду та передчасність висновків суду про відмову у задоволенні позовних вимог, є необґрунтованими та такими, що суперечать висновкам суду.
Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції процесуального права, а саме врахування відзиву, поданого відповідачем з порушенням процесуального строку, не надання належної оцінки запереченням позивача щодо відсутності підстав поновлення строку на прийняття відзиву, розгляд справи з порушенням строків, колегія суддів вважає такими, що не є обов`язковими підставами скасування судового рішення та не призвели до невірного вирішення справи. 
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 у справі №200/8669/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя | | В.Б. Русанова
Судді | | А.О. Бегунц   О.В. Присяжнюк