СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2026 року Справа № 480/5877/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/5877/25 за позовом Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного закладу загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-
В С Т А Н О В И В:
Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (вул. Британська, 2,м. Суми,Сумська область,40004) звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Приватного закладу загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" (вул. Герасима Кондратьєва, 52,м. Суми,Сумська область,40030), в якій просить:
- стягнути з Приватного закладу загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" на користь Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу створення робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 409689,02 грн;
- стягнути з Приватного закладу загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" на користь Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 10446,84 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача, за рік склала 39 осіб, а тому, середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу, відповідача повинна складати 2 особу. Середньооблікова чисельність штатних працівників, роботодавця склала 0 осіб, що є менше ніж встановлено нормативом. За таких обставин, за 2 робоче місце, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю у 2024 році, відповідач до 15.04.2025 повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 409689,02грн. Вважаючи наявними порушення з боку відповідача, що призвели до застосування до нього адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду з позовом.
Ухвалою суду від 28.07.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі надіслана відповідачу за адресою. 
Ухвалу про відкриття провадження – відповідачем отримано 28.07.2025 через систему «Елктронний суд»
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги не визнав, зазначивши, що
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги не визнав, зазначивши, що протягом 2024 року ним було вжито всіх залежних від нього заходів для виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Так, відповідачем було створено та задекларовано чотири робочі місця для осіб з інвалідністю, відповідні посади внесено до штатного розпису, а до Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості подано звітність за формою № 3-ПН. Зокрема, центру зайнятості було повідомлено про наявність вакансій сестри медичної (брата медичного) з дієтичного харчування, охоронця, бухгалтера та вчителя початкових класів, що, на думку відповідача, підтверджує належне виконання ним установлених законом обов`язків. 
Відповідач указав, що зазначені робочі місця фактично не були зайняті з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з відсутністю в центрі зайнятості зареєстрованих осіб з інвалідністю відповідної кваліфікації, нез`явленням направлених кандидатів на співбесіду, їх відмовою від запропонованої роботи, невідповідністю професійним вимогам, наявністю медичних протипоказань або небажанням працювати за запропонованими умовами. Крім того, відповідач наголосив, що законодавство покладає на роботодавця обов`язок створити робочі місця, повідомити державну службу зайнятості про вакансії та працевлаштувати особу з інвалідністю у разі її звернення або направлення, однак не зобов`язує роботодавця самостійно здійснювати пошук таких працівників. 
Окремо відповідач заперечив проти нарахування пені в сумі 10 446,84 грн, посилаючись на дію воєнного стану, форс-мажорні обставини та встановлений законодавством мораторій на застосування окремих штрафних санкцій і пені. На підставі викладеного відповідач просив визнати протиправним та скасувати розрахунок адміністративно-господарських санкцій у сумі 420 135,86 грн, а також зупинити нарахування пені.
Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом, Приватний заклад загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" перебуває на обліку в Сумському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.
04.03.2025 позивачем до електронного кабінету відповідача на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України надіслано розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку із невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Відповідно до Розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, надісланого відповідачу:
- середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача, за рік склала 39 осіб;
- середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність 0;
- норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 2;
- фонд оплати праці штатних працівників 7988935,87грн;
- середня річна заробітна плата штатного працівника 204844,51грн;
- кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю для роботодавців, у яких працює 26 осіб і більше 2;
- сума коштів адміністративно-господарської санкції 409689,02грн.
Враховуючи те, що позивачем адміністративно-господарські санкції за 2024 рік не сплачено до 15.04.2025, позивачем розраховано пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16.04.2025 до 05.06.2025 (51 дні), що становить 10466,84 грн.
Оскільки вищезазначені суми адміністративно-господарських санкцій та пені відповідачем не сплачено, утворилася заборгованість у розмірі: 420135,86 грн.
У зв`язку з несплатою відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2025 році у добровільному порядку, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначено Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-XII від 21.03.1991 року (далі - Закон № 875-ХІІ, у редакції на час виникнення спірних правовідносин), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Статтею 18 Закону № 875-XII визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною п`ятнадцятою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», порядок визначення осіб з інвалідністю, які можуть бути працевлаштовані, визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №806/1368/17 та у Постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.
До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої і третьої статті 19 Закону № 875-XII фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, яка самостійно звернулася до роботодавця або була направлена до нього державною службою зайнятості.
Натомість закон не покладає на підприємство обов`язку самостійно шукати працівників осіб з інвалідністю.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 у справі № 819/639/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 11.09.2020 у справі № 440/2010/19.
Так, вимоги до особливостей організації робочого місця для осіб з інвалідністю передбачені частиною третьою статті 18 Закону № 875-XII, відповідно до якої суб`єкти господарювання, які працевлаштовують осіб з інвалідністю, зобов`язані створювати для них робочі місця, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації їх працевлаштування.
Статтею 20 Закону № 875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Позови про стягнення адміністративно-господарських санкцій і пені пред`являються протягом шести місяців після закінчення строку для самостійної сплати, встановленого частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» № 875-XII, санкції не застосовуються, якщо роботодавець вжив заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, але робочі місця не були зайняті з незалежних від нього причин.
Абзацом третім статті 18№ Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Разом з тим, Порядок № 466 визначає механізм проведення Держпраці, її територіальними органами планових та позапланових перевірок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб, щодо дотримання ними вимог статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Предметом проведення перевірки, відповідно до п. 2 вказаного Порядку (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), є реєстрація суб`єктів господарювання у відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів; подання суб`єктами господарювання до відділень Фонду звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю; виконання суб`єктами господарювання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту соціальних, трудових та інших прав фізичних осіб, у тому числі під час воєнного стану, та спрощення обліку робочих місць для осіб з інвалідністю» від 18 жовтня 2022 року № 2682-IX(далі - Закон № 2682), яким внесені зміни до частини третьої статті 18 і до статті 19 Закону № 875-XII. 
Законом № 2682 скасовано реєстрацію у територіальних відділеннях Фонду та подання звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за формою № 10-ПОІ. 
За новою частиною шостою статті 19 Закону № 875-XII всю інформацію щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю та виконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю від підприємств до Фонду надає Пенсійний фонд України, а саме :- про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;- необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.
За частинами сьомою-дев`ятою статті 19 в новій редакції Закону № 875-XII отримана від Пенсійного фонду України інформація, яка містить ознаки порушень законодавства про створення робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, є підставою для проведення перевірки підприємств, у т. ч. підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю.
У постанові від 21.11.2022 по справі №400/3957/21 Верховний Суд зазначив, що саме Держпраці та її територіальні органи уповноважені на проведення перевірок виконання суб`єктами господарювання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, за інформацією, що надається територіальним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю від Пенсійного фонду України. За наслідками такої перевірки, у разі підтвердження невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у суб`єкта господарювання виникає обов`язок сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2019 року у справі № 820/2190/17. З огляду на вищезазначене, відповідач наголошує на тому, що матеріалами справи не підтверджено, що територіальним органом Держпраці була проведена перевірка, за результатами якої встановлено факт невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Згідно із частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (частина 2 статті 218 ГК України). 
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 11.09.2020 у справі № 440/2010/19, від 03.08.2023 у справі № 120/4975/22 та від 29.11.2023 у справі № 200/5659/21. 
Водночас, такі обставини можуть бути встановлені лише за наслідками проведення органами Держпраці планових або позапланових перевірок.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Аналогічна позиція викладена також і у постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2025 р. у справі № 480/3367/24, від 12 березня 2025 р. у справі № 480/5349/24, від 23 квітня 2025 р. у справі № 480/5570/23, від 24 червня 2025 р. у справі № 480/5345/24 (у справах, у яких позивачем є Сумське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю) та інших постановах Другого апеляційного адміністративного суду.
У контексті обставин цієї справи закон пов`язує необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій не лише з фактом невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а й із наявністю в діях роботодавця складу господарського правопорушення, зокрема невжиттям усіх залежних від нього заходів для недопущення такого порушення.
Як убачається з розрахунку позивача, у 2024 році норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для Приватного закладу загальної середньої освіти ліцею «Просперітас» становив 4 особи.
Водночас із наявних у матеріалах справи доказів убачається, що протягом 2024 року відповідачем було створено та задекларовано чотири робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідні посади були передбачені штатним розписом закладу, а інформація про відкриті вакансії подавалася до Сумської філії Сумського обласного центру зайнятості за формою № 3-ПН. 
Зокрема, відповідачем було повідомлено центр зайнятості про наявність вакансій за посадами: сестри медичної (брата медичного) з дієтичного харчування, охоронця, бухгалтера та вчителя початкових класів. Подання відповідної інформації підтверджується долученими до відзиву звітами за формою № 3-ПН.
Таким чином, відповідачем було вчинено передбачені законодавством дії, спрямовані на створення робочих місць та інформування державної служби зайнятості про наявність вакансій для осіб з інвалідністю.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що протягом 2024 року державною службою зайнятості до відповідача направлялися особи з інвалідністю для працевлаштування на оголошені вакансії та що таким особам було відмовлено у прийнятті на роботу.
Також відсутні докази самостійного звернення осіб з інвалідністю до відповідача з метою працевлаштування та безпідставної відмови відповідача в укладенні з ними трудового договору.
Сам факт того, що створені відповідачем робочі місця фактично не були зайняті особами з інвалідністю, не свідчить про невиконання відповідачем покладених на нього обов`язків, оскільки законодавство не зобов`язує роботодавця самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю. Обов`язок роботодавця полягає у створенні відповідних робочих місць, наданні державній службі зайнятості інформації про вакансії та недопущенні безпідставної відмови у працевлаштуванні особам, які звернулися самостійно або були направлені центром зайнятості.
Позивачем не спростовано наданих відповідачем доказів створення чотирьох робочих місць та подання інформації про відповідні вакансії до центру зайнятості. Не надано також доказів того, що незайнятість зазначених робочих місць була наслідком бездіяльності відповідача або його відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.
За таких обставин матеріалами справи підтверджується, що відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів для виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, однак відповідні вакансії залишилися незайнятими з причин, які не залежали від волі роботодавця.
Україна визнала юрисдикцію Європейського суду з прав людини (надалі – ЄСПЛ) щодо всіх питань, пов`язаних із тлумаченням і застосуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ст. 1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 р.).
Згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.
Викладене свідчить про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, встановлених ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".
Таким чином, нарахування Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарських санкцій є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову Сумського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Приватного закладу загальної середньої освіти ліцей "Просперітас" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені – відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець